Nils Johan Rud

Brønnen

Roman

Gyldendal

Og det hadde jeg ikke regnet med, at da jeg kom så langt kjente jeg meg ikke igjen.

Landskapet var så annerledes, et helt annet enn det fra erfaring og erindring, og enda bare disse raske årene siden sist jeg var her.

Men jeg hadde med velberådd hu gjort meg delaktig i prosjektet. Mitt var det ikke lenger, og likevel mitt. Disse nye husrekkene, hjem i serier, vegg i vegg de fleste, noen bare nesten vegg i vegg. Kontaktflater kaltes det. Sosiale, menneskelige. Likevel så dødt en sen sommerkveld som denne, der de ventet på sine innflytningsmorgener. Slik de var noen av dem, nesten ferdige, virket de ubeboelige.

Jeg kjørte langsomt, gjennom en stillhet som var så underlig fordi her måtte være en larm av travelhet de fleste døgnets timer. Mer og mer letende kom jeg. Lette etter den gamle innkjøringsveien. Hver gang jeg syntes jeg hadde den, irret jeg mest fast i steinhauger og gravemaskiner som stod der i sin øglesøvn, langhalset lutende over ferske grøfter og kratere. Alt sammen en forlatthet og et savn som måtte være mitt eget: etter landskapet med enger, knauser, skog og kratt, som det hadde vært.

Slik hadde jeg ikke ventet meg det. Hva hadde jeg så ventet meg? En ny orden. En fordeling av natur til flest mulige. Landskapet sosialisert, skjenket bort. Som rause buketter fra en blomstereng hvor alt givendes kom tifold igjen.

Hadde jeg forestilt meg det slik? Hadde jeg i det hele tatt hatt noen annen mening enn selgerens, råtomteierens – uansvarlig for noe mer enn noen hundre bygselsmål i ufordervet tilstand, slik de var da de var landskap, hadde jeg – –

Jo, jeg hadde fredet min del. En reserve for etterslekten. Rause mål friområde en gang, når jeg selv var borte og verd å minnes.

Det kom for meg nå, avklarende, fordi jeg var så i villrede med hva jeg hadde regnet med. Og der ville jeg nå først leve årene mine, slik jeg hadde sikret dem.

Jeg fylte seksti midtsommers, og jeg har kjent det som å være i sin beste alder, som det heter – ja, det er både sult og tørst i meg, alle mine lyster er ved friskt mot.

Etter at jeg var blitt sikker på at jeg hadde passert det gamle veiskillet, ble det til at jeg fortsatte å kjøre. Satte opp farten litt på utvidet og asfaltert vei inn i svingen av den smale fjorden, for like godt å komme over på andre siden og få gammel oversikt. Møtte merkelig lite trafikk, bare en og annen på rask gjennomfart. Her var ennå lite bebodd sted likevel.

Utover igjen var det bare gammel vei, smal og misholdt, morkne brygger, sprukne bygninger etter oppgitt virksomhet, langt ute kaia etter svunnen skutetrafikk. Sundet var smalt, men dypt, store båter hadde gått langt inn, men det var lenge siden.

Lukt av tømmer og sagbruk var her ennå en snev av. Jeg hadde begge vinduene oppe og fikk trekken inn: gjettet på de nye luktene som skulle komme med industri på denne siden. Og helt overraskende var her mennesker tett innpå, stemmer, båtmotorer, som et budskap. Det livet så opp i meg, som om jeg hadde vært i misstemning.

Jeg kjørte ut på den ytterste kaia. Den var i god stand. Plastbåter hujet ut og inn av fjordmunningen, og med ett var jeg kloss innpå en bryggedans, ungdom og transistormusikk.

Plutselig så jeg landskapet som om det ble åpenbart på ny, fordi her var mennesker – i skumringsskyggene lå odden min der som før. Ubrutt berg, skog, kratt, grønt, drivende grønt. En halv kilometer over. Ventende.

Jeg kom i snakk med to gutter. De var straks villige til å sette meg over. Bilen kunne stå hvor jeg hadde parkert den. Jeg tok med meg noe av provianten og små nødvendigheter. Men da jeg satt der i passbåten og var underveis, hadde jeg ikke noe å snakke med de fremmede guttene om. Da jeg ville betale for meg, slo de det vekk. Hjalp meg med bagasjen i land akkurat der jeg ønsket, og jeg syntes med det samme at ingen hadde rørt stedet.

Jo, guttene var selv strandkjente, de tilstod at de pleide bade her. Og jeg sa ikke noe om at den tillatelsen kunne de alltids få av meg personlig. Men da de brølte ut i sundet igjen, og jeg så meg om i det nærmeste, var det tydelig at her var blitt offentlig badeplass. Så absolutt ensom ønsket jeg heller ikke å bli. Det skulle bli ordnet med et sted for avfall. Et avtrede også. Kommet igang på stien erfarte jeg det straks, og temmelig langt innover i krattet måtte jeg akte meg og trå utenom ekskrementene.

Likevel, her ble mer og mer uberørt, mer og mer av landskapet, av erfaringen, av erindringen. Gleden kom i meg.

Rødstrupen også den samme, dens smekrende plystring fulgte meg, så på den siden av stien og så på den andre. Merkelig nok også noen andre sangere som jeg ikke kjente og ikke kjenner.

I låt er det nesten bare rødstrupens jeg kan kjenne igjen fra de andre. Jeg vil ta meg tid til å få nærmere kunnskap til dem neste sommer, alt fra det første vårtrekket. Det er sånt jeg får å bestille.

Men jeg hadde visst en slags frykt med meg. Hjertet ble urolig, kanskje fordi lendet steg så brått og så raskt, jeg hadde en del å bære på, både på ryggen og i hendene. Ble drivende svett i løpet av fem minutter. Kvelden hadde både skumringen og en dis, luften kjentes tung og våt, det var varmt, lummert.

Rart med sånn halvbevisst uro, ofte er det sant varsel i den. Og jeg fikk syn der jeg kom opp på den vesle åsknatten. Den stikker opp i midtryggen av halvøya og har i alle tider vært en plass for rundskue. Gårdsveien ligger rett under på østsiden. Et eller annet sted måtte den være kuttet av og gjort til blindvei så langt.

Jo, der lå byggefeltet, det første store, et stykke bak rekkehusene, med blokkene tilværs. Lys i vinduene, en stjernehimmel lagt ned på jorden. Her hang høyet på hesjene, her drev fosforlyset av kornet, her stod potetgraset i blomst – over et lite flatland, fruktbart, lettbrukt, i tusen år. Her var ikke muld tilbake på muld nå. Veier inn og ut, ferdige, uferdige, bilrekker, nakne plasser som grå rop på grønt.

Hovedveien var lagt om fra det første byggefeltets kant. Det burde jeg ha husket på. Men det ble så mange kart og tegninger å studere gjennom årene det varte, at jeg glemte dem alle etter hvert, for min egen generalplan.

Kommet ned til gammelveien, kjente jeg meg aldeles utslitt, klærne klammet seg til kroppen, jeg hadde så rent for mye å drasse på.

Jeg var slumpet inn på rett sted, akkurat i skjæringen av gammelt og nytt, i et tidsskille. Akkurat langs avskrapningsgrensen var det satt opp et høyt nettinggjerde. Det hadde en dyp skjæring på utsiden, hvor all matjorda og litt til var høvlet vekk. På innsiden virket vegetasjonen som en jungel og et lukket land. Og lukket var det. Jeg hadde nøkkelen i mitt eget knippe.

Mest som et ritual å bruke nøkkelen for første gang. En dobbeltport midt i veien. En gangport på siden mot knausen. Plakaten var satt opp etter mitt ønske: Innkjøring forbudt. Privat område.

Jeg brukte den lille porten, låste meg inn og ut. Ja, det hele var allerede her blitt forvirrende nok: hva jeg nå låste meg inn eller ut fra.

Rart at alt ennå var bare tause bilder for meg, stort slått opp i svarthvitt det meste, og så uten lyder, så stumt. Som om de ennå ikke var befolket.

Enda de var det. Det var bare min mottagelighet som ikke greide mer enn synet til å begynne med. Det kjentes som å ha mistet hørselen.

Jeg snudde ryggen til bildene og fortsatte gammelveien innover skogen, ilte fra det så det snørte seg i brystet, svetten svei i øynene.

Disse kveldene mot slutten av sommer, som samtidig er fullstendig sommer, kan ha en rent unordisk varme. Jeg fortsatte så det måtte dampe av meg, inn i mitt landskap, også det uten lyder, ikke fuglelåter lenger heller. Men ut over noen åpne engdrag flimret flaggermus. Og med ett hadde jeg det: duggfallmelodiene, gresshoppesangen.

Hva det gikk av meg er vel ikke så underlig, jeg stanset opp, for å puste – nei, jeg stod der og gråt. Et stillferdig fall i meg selv, i den ensomhet man den sjeldne gang får fatte vidde eller dybde i. Fordi den er bare ens egen. Ja, det hender meg en sjelden gang, og jeg vet ikke om det er ondt eller godt.

Gresshoppelåtene kunne jeg høre hele registret i, og det skal ikke være alle sekstiåringer som har den nåden. De høye oktavene blir borte med alderen.

Gården var ikke så stor, bygningene nokså uanseelige i forhold til bruksarealet. Minst innmark hadde det vært, men bedre jord fantes ikke på disse kantene. Utmarka var uryddig, vedskog, myrlendt kratt, knausberg, slik utmark gjerne er i landskap nær sjøen. De gamle, de eldste, drev nok også fiske. Selv hadde jeg liten kunnskap om det, en mellomgenerasjon som liksom ikke var tatt ut til noe, en tilfeldighet at gården var blitt min. Her var min barndom engang, det var alt. Og noen gjesteopptredener i usikre tider.

Men det er ikke prioritetsløst å ha bare en arv heller, ikke engang menneskelig er det aldeles uten stemmerett. Mine foreldre kunne ikke ane hva det ble verd i penger. De var aldri ovenpå. Skjebnens miskunn at de ble sittende med det til sin død.

Hva hendte så med oss – ja, før det hendte? Det hendte blant annet en krig. Etter den ble det tryggere på gården, med verdiene som steg, steg dem over hodet.

Jeg var der og fulgte dem bort. Først far. Bare året etter var det mor. De hadde ikke flere etterlatte enn meg.

Så hadde jeg hverken mot eller erfaring nok til å bli noen forsvarer av tinglest tradisjon. Så overlot jeg det hele til utviklingen, til reguleringsvesenet og entreprenøren. Uten min frie vilje ville de ha tatt det med lovens makt, før eller siden. Min frie vilje fikk være med om det.

Ja, min gråt med gresshoppetimeduggen var så god min egen. Jeg hufset pargaset på meg igjen og gikk rett ned på tunet uten å se meg om på smått og stort av hus, fornemmet dem som skygger: drengestua, vedskjulet som hadde skorstein etter å ha vært smie, låven med fjøs og stall, hovedbygningen, lang og lav i en eneste etasje, liksom kløvd på midten av den reiste brønnvippestanga.

Jeg satte meg litt på brønnhuslokket, satt lett, litt usikker på holdet i så gamle fjøler, med brønnvippa over hodet satt jeg der. Far min hadde mest et religiøst forhold til den gamle tunbrønnen. Etter at de fikk lagt inn vann, ble den stående urørt. Han hadde en slags forestilling om at det ville være som en forbannelse å kaste igjen gammelbrønnen. Han var ellers ikke så religiøs at det har merket meg noe, men brønnen var hellig.

Jeg satt der aktsom i min enkle andakt, kjente kilderåmen mot kroppen, kjente også råten i treverket, satt med tilsprang.

Likevel kom det en ro i meg. Så jeg gjorde videre som planlagt. Låste opp dører, hoveddøra til forstugangen, gikk blindt tvers igjennom og åpnet døra til verandaen som vendte mot hagen og sjøen, kjøkkendøra, et par vinduer – til gjennomtrekken suste i huset. Lukter som minner orker jeg ikke, de kvalmer meg, det er alltid ufyselige lukter av levd og avdødd, enda jeg vet at lukter er erindring, ofte for det mest dyrebare en kan lete etter.

Mye var innbilt, for selvfølgelig var det rengjort og orden i hele huset, jeg hadde hatt betalte folk til det. Og jeg var kanskje kommet med det selv, med mugg og kingelvev og sopp og støv. Det satt så klødd inn i huden at jeg ville ha meg renset før jeg gikk i hus for natten, i ett av mine hus. Et av de små til å begynne med. Drengestua hadde jeg hatt særlig tillit til en gang. Det var en dreng der den gangen.

Nå kledde jeg av meg ved brønnen, la fra meg hvert eneste plagg på det måneskrå lokket, akkurat som det var smidd med lys i halvskymmet.

Så alene og fri var jeg her i mitt landskap at jeg gikk naken ned mot sjøen, kjente mer og mer at jeg var lystnaken også, gjennom vått løvheng og kjælent enggras. En søker så tidt en kan etter sine unge kjensler.

Sjøen var så uventet like ved akkurat her. En bukt inn nøyaktig i østvestlinje med tunet, plass for morgenbad i det aller første solgry. Et knausete forberg mot det indre sundet gav stedet dekning fra den andre bredden, og samtidig hadde det alltid strømdraget inn fra åpne fjorden.

Den vesle brygga var ikke mer forfalt enn ventet. Men det lå en fremmed pram der. En irritasjon med det samme. Men jeg hadde jo hatt folk til å se etter gården. Prammen var sannsynligvis deres, de hadde lovlig bruk for den her.

Mørket ble mer og mer dette rare som har et lysindre. Vi kaller det skumring, men det kan være i behold etter den, og det er ikke likt alle steds. Jeg kjente det igjen nettopp her i bukta, fra tider som denne, tidlig sommernatt, sensommers: liksom noen dagsrester som har evjet seg sammen og belyser mørket. Og jeg har tatt mangen dukkert her i dette mørket, så lindt, vann og luft med en omsynsfullhet for naken kropp, som en må være stedog tidkjent med, som med flo og fjære.

Ennå svettvarm vasset jeg uti sandgrunna og la på svøm. Jeg hadde hatt for vane å nattsvømme slik så langt ut at jeg kunne skimte den store kaia på andre siden, forbi knausen jeg kaller forberget. Gjorde det om igjen nå. Vannet kjentes så varmt at det festet seg til huden, oljeaktig, for varmt til å friske opp. Så jeg gjorde runden raskere enn jeg ønsket – også fordi påhengsmotorleven kom for nær. Fikk også et værdrag jeg ikke likte, med lukter som var fremmede for meg her.

Inne ved grunna, mens jeg søkte etter bunnfeste for å vasse inn, fikk jeg en flytende klump rett i ansiktet, noe fjæraktig, og slengte det unna i en brå vemmelse. Kom i tanker om hva det kunne være og begynte å lete rundt meg, fant det igjen for nærmere undersøkelse, og fingrene ble følsomme, for her tett i sjøkanten var mørket svart. Kjente til sist det brede nebbet. Den døde fuglen var en and, en bunt fjær klistret sammen av olje.

Jeg la den inn under en stein ved brygga, for å grave den ned ved dagslys. Slikt skal en ikke la bli drivende inn på strendene sine. Det usle fuglekadaveret gjorde meg på ny oppmerksom på at jeg hadde fått en frykt i meg. Og jeg kjente meg merkelig uvasket etter badet, mest som om svetten ennå satt i huden.

Da jeg hentet klærne mine ved brønnhuset, ble det til at jeg gikk til drengestua. Den var blitt brukt til overnatting, av folk jeg hadde tillit til de årene jeg var borte. Og straks jeg var innenfor, følte jeg at her var alt i brukelig orden, før jeg slo på lyset. Et håndkle hang på plass der jeg ventet det, og med det samme fikk jeg det bleike nattbildet av meg selv i et speil.

Med lyset satt på virket det voldsomt, og jeg gransket min kropp så nøye som en selvelsker. Den hadde fått en slimhud liksom, sjøvannet satt igjen som seige perler i hår og porer, en nykoloni av fremmede organismer hadde tatt meg i besiddelse. Jeg ble så opptatt av å undersøke hvordan de levde og av hva slags art og liv de var, at ubehaget ble glemt – men det var ikke liv, det var avdødd. Insekter, kryp og ørsmå skabeloner, nedlagt i olje. Hele min kropp fra hælene til oppunder haken var trukket inn i et glinsende oljeskinn, jeg utsondret lukter som aldri hadde vært mine egne.

Det var en kald skrekk i det, min kropp som et syn i speilet, av lyst min egen, av ulyst en fremmeds, en smittebærers.

Redsel var det, men erkjennende, fri for panikk, rolig gikk jeg til renselsen.

Fant bøtte, brønnbøtta med hank, såpe, prøvde først med bare håndkleet. Fibrene klebet seg fast, hvert strøk etterlot grå arr, insektene satt igjen i stoffet.

Her var da innlagt vann med vask og spring i drengestua, men jeg ville ha det gjort som en renselse over vanlig forstand.

Brønnvippa var fullt brukbar, og brønnen viste seg å være full under lokket som nærpå datt av hengslene da jeg åpnet. Rågufsen av brønnvann gjorde meg lysende klar i hodet, og den første bøtta som jeg vilt helte over meg var befriende. Bare første bøtta jeg brukte vippestanga på også, for vannstanden var så høy at jeg bare kunne bøye meg nedi og velte bøttefyllt i ett sleng. To tre bøtter helte jeg over meg i dype hikst, og så såpet jeg meg fra topp til tå så godt det gikk med kaldvann. Etter hvert vente kroppen seg til de raske avrivningene, uavlatelig helte og helte jeg over, som om alt jeg hadde av kjensel var tørste struper.

Da jeg endelig mente meg ren, og kanskje helst fordi jeg hutret av frost, krøp jeg i drengestuesenga slik jeg var, våt inn i lin og ull.

Likevel var jeg ikke kvitt det, for det var blitt til lukt, til bare stank, en forråtnelse å puste i mellom veggene, stinn fra gulv til tak, enda døra fikk stå vidt åpen for dragsuget av vær og vind med skog og eng og berg og sjø i.

Før jeg sovnet, hadde jeg en forvirret visshet om at alt dette av lukt måtte jeg ha fått av brønnen.