Nils Johan Rud

Både vinter og vår

Noveller

Gyldendal

I

Den røde hesten knegger

Han våknet inne i et bål, et rødt lys som danset omkring ham og som skrek, som ropte brann, brann, det brenner!

Men det brente ikke ham, og gjorde ikke vondt, han ble ikke redd. For det var akkurat som en drøm, en drøm som han visste var drøm. Far og mor sprang rundt inne i bålet og kledde på seg glødende plagg.

Da skjønte han at alt sammen bare var et lys, en forferdelig lysning som blafret inn over dem gjennom det frostrosete vinduet. Han ble redd og ropte på mor. Skinnfelden lå som et loddent dyr over ham og holdt ham fast i senga. Han beit i det og sloss med det for å få det av seg.

– Du ska itte vara redd, gutten min!

Far fór forbi senga, halvkledd og rar.

– Klæ på gutten fysst, sa han og ble borte ut gjennom dørene. Det kom et knitrende sus inn, stemmer utefra i et kast inn i kjøkkenet med det samme far åpnet og lukket utdøra.

Mor gråt og hjalp ham med klærne. Han sleit seg ut av hendene hennes og var borte ved vinduet. Da så han bålet, skimrende gjennom isen, så høyt at det nådde himmelen.

– Låven brenn, sa mor, hun gråt så stillferdig nå, hendene hennes ble roligere og raskere mens hun kledde både seg selv og ham.

– Brona! hvisket han opp i ansiktet til mor. Brannlyset gjorde det fremmed og ukjennelig, akkurat som det var blitt fullt av utslett som svirret over kinnene og liknet fluer.

– Kuen! Grisom! Og hønom!

Mor svarte ikke.

– Dom brenn æille ihop, mor!

– Kæinskje dom er kømmi seg ut, svarte mor.

– Far slæpp ut Brona!

– Ja, kæinskje rekk’n det. Berje hå berjes kæinn.

– Berje hå berjes kæinn, sa han etter henne, inne i seg. Det ga besluttsomhet, han så seg om etter noe å berge. Speidet fort over hele værelset, om det skulle være noe mer, utom det han alt visste måtte berges.

Han kjente seg nesten trygg nå. For det brant ikke i huset, det var ikke annet enn det iltre lyset utefra som danset over veggene. Og mor hadde sprunget ut, så hun kunne ikke være redd for ham. Ikke ennå. Men han fikk et hastverk i kroppen, for at hele låven skulle ha brent ned før han kom seg ut og fikk se. Så han kunne stå og passe på hesten og kuene ute på tunet mens låven brente ned og gjorde det så varmt omkring at snøen smeltet til bare bakken. Han så det for seg at bakken ble bar mellom husene, at all snøen liksom rømte unna og ble borte bak gjerdet. Det var godt for dyrene der de sto og skalv. Men hønene fløy til skogs, han syntes han hørte kaklingen, hanen gol, larmen utafor steg og steg. Det ble lyst som dagen i soveværelset.

Han berget det han skulle berge. Tavla, griffelen, penalet og ABC-boka. Puttet alle tingene i ranselen, alt han hadde ansvaret for. Fikk ranselen på ryggen, ga opp å kneppe den fast, var litt klønete med votter på. Mor hadde fått på ham både votter og topplue uten at han riktig visste om det.

Så sprang han etter de andre, ut i vinternatta, og fikk se alt sammen.

Mor kom tilbake, noen fremmede kvinner med henne, nabokjerringene.

– Her er det ittno å gjøra, sa de.

– Gudskjelov at det itte blæs, sa de.

– Nå kjæm dom med sprøyte og præsenninger. Itte æin’t å gjøra enn å verje våningshuset.

De snakket omkapp. Mor gråt ikke lenger, hun var stiv og hvit i ansiktet, ildfargen smittet ikke lenger på det.

Han smøg unna kvinnfolkene. De skyndte seg inn for å få verdier i sikkerhet, om det verste skulle hende. Han forsto alt som skulle skje. Nå samlet alle seg for å berge huset, og han kjente heten i hissige bølger på veg mot huset. De bar ut, karfolk og kvinnfolk bar ut klær og møbler og sprang unna med det i snøen. De reiste stiger og heiste opp presenningene, foldet dem ut fra taket og ned langs veggene som vendte mot brannen. Vannstrålene drev over de svarte dukene.

Rart så fort folk var kommet til hjelp, og det strømmet hjelpere til hver stund, hele bygda samlet seg for å berge hva berges kunne. Han gikk der trygg mellom dem, i drømmen som han visste ikke var drøm. Ranselen på ryggen, godt spent fast nå, det skranglet i den når han løp.

– Det er itte verdt å bæra ut mer, ropte en kar, vi greier det nå, vi mangler itte vatten, da ma.

Det drev et regn mellom huset og brannen. Så tok de til å bære inn igjen ting som var blitt stående for nær vanndrevet.

Han sprang så langt som brannlyset rakk, helt dit det kastet seg att og fram og tok tak med mørket fra skogen. Somme ganger fikk det overtaket, og mørke og lys veltet kast i kast nedover jordene. Litt etter reiste lyset seg og sprang tilbake, og mørket lå igjen på ryggen.

– Folafola, sa han lavt, var kommet så langt at han mistet vegen og sakk i snø til skrittet.

– Folafola, kalte han høyere. Men det kom ingen til ham, ikke et eneste dyr kom fra mørket. Han lette seg inn på fast grunn igjen, tok kjørevegen nedetter, inn i de veldige blaffene. Kom så nær at det svei på det ene kinnet og frøs på det andre. Bålet reiste seg med lyd og lys mot himmelen, et brøl som ingen ende hadde. Det tvang ham tilbake, og da taket raste sammen i rød mørje, hørte han alle kjerringene skrike bak det store brølet.

Han sprang tilbake så det hamret i ranselen, og en stund var det hjertet hans som lå i ranselen og skalv mellom tavla og ABC-boka.

En ropte navnet hans, fars rop.

– Ja! svarte han alt han orket. Og det ropte sint mot huset, far igjen:

– Du får da sjå etter guttongen, du!

Men han dro seg fra mor, da hun kom og skulle fange ham. Han ville gått til far, gått inn i den travle flokken og spurt far. Og han kom så nær dem at vassdrevet sto i ansiktet, men han torde ikke spørre far nå. Og litt etter var han kommet vekk fra dem igjen, hvisket over gjerdet, inn i det gamle vedskjulet oppe ved grinda, ropte lavt mot skogen: Brona, folafola, Brona!

Hesten pleide komme når han kalte på den. De kunne da ikke ha latt Brona være inne i varmen! Om de ikke hadde fått ut de andre dyra, om det hadde vært for seint for dem, så måtte de ha fått opp stalldøra.

Det steg og sank inne i ham, tok pusten liksom når det steg, og hans egen stemme ble borte.

Der var ingen stall mer. Det var det første han hadde sett, da han kom ut, alt var varme og svarte stokker og bord som ble borte. Nei, Brona sto nok ikke her et steds for å se på stallen sin brenne. Den sprang langt unna, redd, livende redd, fór løpsk over harde veger, stupte i laussnøen der den måtte over jordene, bykste over skigarder og braste gjennom skogen.

Han så den for seg når han stirret mot mørket, og han tenkte at snart ville den bli trøtt, langsommere, til den helt stanste. Så ble den stående med hengende hode under en gran og vente på morgenen.

Ropte han høyt nok, så ville den kanskje høre, når den bare hadde stanset og ikke var så redd lenger. Da ville den kjenne stemmen hans og reise hodet med stive ører. Men han fikk ikke ropet til, ikke annet enn hikst, og han kjente seg reddere nå enn fra først av. Alt sammen ble mer og mer en drøm som han visste ikke var drøm.

Nå holdt han seg innafor lyskretsen hver runde han tok, for så snart han kom nær mørket, hogg gråten i ham. Og det var for mye folk her til at han kunne gråte.

Det var blitt roligere i flokken, de snakket lavere sammen, sto og strøk seg over røde panner og så på det som hendte. Snakket mer og mer lavt seg imellom, de hadde gjort sitt nå, berget hva berges kunne. Og nå de ikke lenger berget og ropte, kunne han høre hva de sa.

– Verst med dyra, sa de.

– Å, det gikk fort, sa en, røyken tok dom før varmen.

Fars stemme midt iblant dem, tørr og rar:

– Je fekk opp stæilldøra, men røyken slo meg overende. Det var itte råd.

– Nei, du kuinne itte gjøra noe da, sa de til far, han var så alene blant dem.

Nå visste han det, trengte ikke spørre far, Brona var død nå.

– Trur itte dom har lidd så mye, sa en, røyken gjør det fort.

Bålet sank, plutselig var det blitt mindre. Like bredt, men lavere. Og det sto et svart skjelett og svaiet inne i flammene.

– Du kan væra trygg på huset nå, sa de til far. De gikk der med tomme hender, men ville ikke hjem til sitt, enda det var natt.

Han sto der og frøs, nær denne digre heten. Tunet var som en dam, is og snøsørpe skvalpet under føttene. Det var akkurat som slutt alt sammen, omkring ham og inne i ham.

Han ville så gjerne tatt far i neven, så de kunne være sammen. Det var som han kjente at far sto der og hadde det likeens.

Bare det ikke ble morgen og dag igjen! Det ville bli så vond en dag. Da ville det bli helt slutt på at det var drøm.

Far fikk se ham og sa:

– Gå inn att med deg, gutt!

Far var hard i nevene, de tok i ham.

– Blaut er du òg! Vil du bli sjuk? Inn og legg deg!

Far skjøv ham fra seg, sint og fremmed. Men da han så opp i fars ansikt og ville til å slippe gråten, så ikke far på ham, men over ham, forbi ham, og hadde tankene sine andre steds, langt av sted, redde sprang de inne i mørket.

Mor kom i døra.

– Du får be dom inn, sa hun til far, dom får da få seg en kopp kaffi.

Mor og far så også forbi hverandre, og det var nesten godt, en lette. Far ropte dem inn. Et par ble stående og sa at det var best noen holdt øye med varmen så lenge.

– Nei, sa far, gå inn dere, je er itte kaffityst akkurat, je.

Så ble han alene med far og varmen. For far hadde ombestemt seg, hadde tatt neven hans, og de to gikk nærmere bålet.

– Ja, detta var vondt det, gutt, sa far.

– Ja, svarte han.

– Men vi får begynne på nytt att, sa far.

– Ja.

– Du ska få en ny hæst.

Han fikk ikke til svar på det, tankene fløy vilt, det ble så mye, det ble ku og gris og høner.

– Men det er langt fram, sa far, han snakket med seg selv. Fordi han nå hadde en som hørte på, kunne far snakke om det med seg selv.

– Fysst lyt vi nå rødde bræinntomta. Så bygge vi oppatt. Nei, vi kæinn itte gi øss tel å gråte, gutten min. Gråten får vi itte betalt for.

Og de gråt ikke noen av dem. De bare sto her og så tvers gjennom varmen sammen. Så det slokne og bli ryddig og reint, så det reiste seg nytt hus for dyr og redskap og avling. Slik sto de og bygget opp igjen til en kom bak dem og sa takk for kaffen.

– Kjerringa ba meg kommendere deg og guttongen inn, la han til.

Og med liksom en ny stemme:

– Je ska nok passe varmen je, så vi slepp å fryse før sola sprætt.

Han lo litt til spøken sin, det sto et annet lys enn brannskjæret av ansiktet, vennskap.

– Ja, vi lyt da hølde varmen innvørtes, sa far.

– Det blir nok ei råd med det, sa mannen og stappet i pipa.

De gikk inn til de andre, han og far. Kjøkkenet var fullt av snille øyne og varme stemmer.

Om morgenen var alt svart. Det luktet vondt av alt han kom nær, lufta var stinn av stanken. Folk gikk fremdeles og drev, stakk en hake inn i glogjørma og dro fram et eller annet, redskap som ikke var noe mer verdt. Det var de døde dyra det luktet verst av.

Far gjorde ingen ting, bare stirret inn i det, og folk hadde gitt opp å snakke til ham. Det sloknet langsomt, de kunne ikke komme inn i det på lenge.

– Hæin har dålig assurert, sa folk seg imellom, og alle nye som kom til utover dagen, både unger og kvinnfolk, fikk vite at far hadde dårlig assurert.

Han skjønte at de syntes synd på far. Men ingen kunne begripe hvordan det var blitt brann. Ikke hadde det vært tater i bygda det siste døgnet heller, såvidt noen hadde sett.

– Det må vara sjølæintennelse, sa folk. Og alle ungene og kvinnfolkene gikk tett inn til ruinene og sa til hverandre at her har det vært selvantennelse, mens de holdt seg for nesen. Selvantennelse og dårlig assurert.

Han forsøkte ikke å forstå det helt og fullt, det var ille nok som det var.

Den vårbære kua hadde kalvet i båsen. Og kalven lå der hel, bare litt brent i hodet. De dro ut alt sammen med haker på lange skaft, så snart de kom til. En kar med langslede og hest kom og kjørte det vekk. Men lukten lå igjen.

Utover dagen hadde de vært der alle sammen, hver eneste en som kunne gå. Han fortalte alle nykommerne om selvantennelsen og assuransen med det samme, så slapp de spørre seg for. Mot kveldingen ble det stillere, bare en og annen forsinket som så innom, og da de gikk sa de til far at de skulle komme igjen.

– Vi lyt ta et tak med deg, sa de, og det er jo i den stille tia, vi har itte æinna enn vasshenting og vedhøgging åkkesom.

Den siste som kom var bokhandleren, og han ble alene med bokhandleren. Igrunnen var det mest ham han hadde ventet på. Han skulle jo takke for ranselen med alt sammen i, som var kommet til jul. Men det var litt leit å få sagt det slik straks.

Bokhandleren var en raring, men snill.

– Det er dålig assurert, og så er det sjølæintennelse, fortalte han bokhandleren.

– Jasådu, selvantennelse!

Bokhandleren ble fundersom, han så alvorlig på elendigheten.

– Dette var da riktig vondt, det, sa han, og så alle dyrene, da.

– Dom hadde det itte vondt, for dom blei tatt ta røyken.

– Ja, de gjorde vel det. Og så den røde hesten din.

– Den var bron.

– Å, den var rød nok.

– Mer bron enn rau.

– Jeg synes den var rød, jeg.

Bokhandleren hadde det med å motsi folk. Han driver med ap, sa folk om ham, en veit aldri hvor en har den kroppen. Men de så ikke så mye til ham, han kom her bare i helgene, og det var ikke mange som visste hvordan det så ut inni bokhandlerhytta nedved Mjøskanten. Det hang utstoppede fugler under taket der, og det var tak like opp i mønet i den store stua med peis. Han visste hvordan det var der, for bokhandleren hadde bedt ham inn. Det var da han kom til å fortelle at han skulle begynne på skolen etter sommeren. Og så kom ranselen med alt sammen i julekvelden.

– Takk for ræinseln, ABC-boka, tavla og griffelen og penalet, sa han og bukket.

Da smilte bokhandleren, men istedenfor å si at det var da ikke noe å takke for, spurte han:

– Hadde dere en rød hane, kanskje?

– Nei, hanan var svart.

– Hvem kan det da være som er skyld i selvantennelsen?

– Det er det dom itte veit.

Drev bokhandleren ap nå, eller var han alvorlig?

– Da må det være hesten! sa bokhandleren, den var iallfall litt rød, i det minste et rødskjær i det brune!

– Litt rau så, men bærre litt.

Han ble usikker, det var visst alvorlig ment likevel, for de sto jo her i en alvorlig stund.

– Der ser du. Jeg tenker den var rød nok, jeg. Og når den røde hesten knegger, da hender det at det blir selvantennelse. Særlig hvis den knegger for nær en tørr krybbe.

Det gikk helt rundt for ham, han ble svimmel, og redd igjen. Hadde ikke noe å svare med. Når bokhandleren sa det, så var det nok sant. Det sto vel i en av bøkene hans.

– Men du skal ikke bry deg om det du, sa bokhandleren og klappet ham på kinnet, smilte snilt. Gjort er gjort, sa han, hendt er hendt, og brent er brent. Men det er ikke verdt at det kommer ut, for da kommer de til å knegge noen hver, sa bokhandleren. Du får bare holde det for deg selv og ellers passe på at den nye hesten er så lite rød som mulig. Du kan få deg en blakk en, eller en svart.

Da kom far, og han og bokhandleren snakket sammen om det som var hendt. De gikk inn til kaffen, og mor takket bokhandleren i handa for julegaven. Men det ble ikke sagt noe om at den røde hesten hadde knegget i krybba i natt som var. Da skjønte han at dette fikk han holde for seg selv. Såpass skyldte han bokhandleren. Med det samme han skulle gå, sa bokhandleren til far, etter at de hadde snakket om assuransen:

– De får alltids et lån, og kan jeg være Dem behjelpelig, så si bare ifra.

Far og mor og han ble alene, og mor sa:

– Følk er så hjælpsomme.

– Det er dom, sa far, men hadde vi hatt assuransen i orden, hadde dom itte syntes synd på øss. Da hadde dom lagt mistanke på meg.

– Snakk itte slik, sa mor.

– Neinei.

– Men bokhæindlern er en snill mæinn, sa mor lysere. Og akkurat da var han nær på å buse ut med hvem som var skyld i selvantennelsen, men berget seg. Og han tenkte at det var godt far ikke fikk ut Brona likevel.

Utover vårvinteren kjørte naboene materialer fra almenningen. De tok hver sin tørn, og det var ikke en dag uten at far måtte takke folk. De skulle ikke ha annet enn takk i betaling når de gjorde dugnad, og så en dram den dagen det kom tak på den nye låven. Men far hadde ikke fått gjort unna annet enn oppryddingen ennå, og han sto opprådd med mye, fordi han ikke hadde fått seg hest. Så var det blitt stelt i stand til stall så lenge i det gamle vedskjulet, og far reiste en lørdag middag for å kjøpe hesten. Han hadde snakket frampå til far om hesten så å si hver eneste dag, og far var nok blitt lei det litt.

– Vi lyt ta den vi får, om den blir svart hell bron hell blakk. Hovedsaken er at vi får en bra hæst, sa far.

Det ble seinkvelds før far kom tilbake, og hesten han kom med var hverken svart eller blakk.

Han var så spent at han ikke kunne stå stille, og han hadde vært på farten hele dagen. Ikke stort hadde han fått i seg av mat heller, av bare uro.

De kom i skumringen, og fargen på hesten var ikke riktig til å få tak i med det samme. Den liknet på Brona, et stort og snilt arbeidsdyr. Far lyste over den med parafinløkta, da den sto der i skjulet og nappet i høysekken.

Den var rød, aldeles rød i løktelyset!

Han visste ikke sin arme råd. Heten av den tunge dyrekroppen slo mot ham, og han våget ikke klappe den. Men far var glad. Slik hadde han ikke smilt på lenge. Og far så på ham med et blidt, halvt ansikt liksom, ved løkteglasset.

– Du ska sjå’n i dagslys, gutt! Rau så det gnistrer ta’n. Og så heter’n Rauen!

Han måtte holde løkta mens far gikk att og fram langs hesten og strøk den. Mor sto i døra og syntes det var en gild hest.

– Er du itte gla du ’a? sa hun.

– Jo, svarte han og holdt løkta så lavt at de ikke kunne se ansiktet hans.

Det var godlune mellom far og mor den kvelden, de var mye nær hverandre og enste ikke stort til ham. Far snakket ustanselig om bygget. Ja, nå skulle de endelig komme i gang for alvor.

Da far og mor sov, lå han og tenkte: det er ikke så farlig med det skrale vedskjulet, om den skulle finne på å knegge varme laus, men vi kan ikke ha den hesten i den nye stallen.

Søvnen ville ikke komme til ham. Hver gang det var nær på, skvatt han opp: det var akkurat som det knegget uti natta.

Nei, han fikk ikke sove uredd en natt mer. Det beste var vel om han fortalte far alt sammen, før det var for seint. Men før han riktig visste hva han ville foreta seg, var han ute av senga og kledde på seg. Det gikk som i ørske, akkurat som om han halvsov. Og best det var sto han utafor i den lette natta og lukket døra stilt bak seg.

I den kalde vårlufta ble han lysvåken, og redd. Skogen sto så svart bak den siste skaresnøen som spøkte langs skigardene. Det var ikke så mørkt som en skulle tro, og han så stjerner på himmelen, bleike fordi himmelen selv var så lys.

Han sprang over tunet mot vedskjulet, skoene smalt i en isklomp her og der. Han ville bare se på hesten en gang til, om den var så farlig rød likevel. Men det var for mørkt inne i vedskjulet. Og den merket ham straks han åpnet, reiste seg og ristet seg, knegget ikke. Bare den nå knegget, så ville han legge på sprang tilbake, så redd var han.

Men han gikk nærmere, og tok i den, merket at den snudde seg mot ham, at den var rolig og snill, at den liknet på Brona slik. Han klappet den framover, den kjentes ikke varmere enn andre hester. Kom helt fram til hodet, fikk fingrene inn i mana, og en myk mule rørte ved skuldren hans. En stund sto han stiv, mens hesten snuste på ham og gjorde seg kjent med ham. Han greidde ikke røre en fot, enda han ville vekk. Men det datt av ham, og med ett visste han det.

– Folafola, godsnakket han, til hans egen stemme ble rolig av det. Du er som andre hester, tenkte han, du veit ikke om det selv. Men kanskje har du tent på andre steds du har vært, og de har fått deg ut i tide. Og det er ikke helt sikkert heller, for det gikk lenge før Brona gjorde det, flere år før det hendte med Brona. Så steg han inn framfor hesten, tok den i grima, plundret med å få den ut av det trange skjulet. Armen ble litt i stutteste laget, men det satt heldigvis en tømmestomp i grima.

Snart gikk de over tunet, ned på den vårtørre kjørevegen. Den lå som en grå lysning foran dem. Hesten fulgte langsom men villig med.

Det var ikke så lang stubben. Først herfra og ned til jernbaneundergangen, så lå Mjøsa der, og til sist biten ned stien. Men hvis han nå ikke var hjemme?

Skrekken grep i ham på ny. Joda, han pleide alltid være der natt til en søndag.

Det lå mye snø igjen i stien, han tråkket gjennom somme steder. Hesten stanste bak ham og ventet til han kom seg opp igjen.

Det var synd på hesten, så snill en hest.

De var framme, og han banket på døra. Banket mange ganger, hardt og lenge. Og der kom han i nattøyet, tente lys og var rar etter søvnen. Bokhandleren stivglante på gutten og hesten.

– Hæin far har kjøft en rau hæst! sa han til bokhandleren, og med det samme kjente han seg lett og fri, for nå var de berget.

– Hva sier du?

– Hæsten er rau, ser du!

Bokhandleren tok et skritt nærmere, plutselig rask og våken. Men så var det som han mintes noe, og han sa ikke det han skulle til å si.

– Far visste itte om det, sa han til bokhandleren. Je har itte fortælt det tel noen.

Han var trygg på seg selv nå. Bokhandleren måtte skjønne at han var eldre enn han så ut for. Bokhandleren sto stum lenge.

– Jaså, du har fått deg ny hest. Og den er rød, sa han endelig.

– Dom kæille’n for Rauen.

– Så, jaja, da er det ikke mer enn rimelig at du kommer til meg med den. Jeg får stå til ansvar for det jeg har sagt. Men du får vente litt, gutten min, mens jeg får kledd på meg.

De ventet tålmodig på ham, gutten og hesten. Og da han kom, var han kledd til å gå en tur.

– Det er nok en bra hest det der, og jeg tror ikke far din trenger gjøre handelen om igjen, sa han. Han hørtes usikker ut.

– Det er best jeg blir med og forteller ham alt sammen, så slipper du.

Nå var det trygt og godt igjen omkring ham, og det hørtes nesten som bokhandleren mente at denne rødhåringen ikke var så farlig.

– Er du ikke redd hesten? sa bokhandleren foran der de gikk stien.

– Den er snill, ’a ma.

– Ja, det er ofte mye godt vett i en hest. Ofte mer enn i voksne folk. En skulle bruke det vesle vettet en har litt bedre enn en somme tider gjør, sa bokhandleren, han snakket til seg selv der han gikk først i det tynne vårmørket.