Nils Johan Rud

Ekko i det gamle tun

Roman

Gyldendal

Dørhellene

I

– Døra er låst! puster han ut og velter av seg den søkktunge ryggsekken, et hode høyere av å bli kvitt byrden.

– Lås for gjennomtrekk!

Det står en fin damp av ham. Av en annerledes svette enn den hun var kjent med, ny – hun får den i pusten og kommer et øyeblikk til å tenke på kvae, grankvae, sommerhet, smeltende om til et lyst tyggegummiaktig stoff i munnen, i barnemunn. Og her igjen i et glimt på tungen, nesten stoffliggjort, gjenkjennende.

Vet du hva godkvae er? sier hun ut av tanken, samtidig vurderende: han har jo ikke gått så lang stubben med børa, han trenger å leve mer fysisk.

Ånei, så mye fra min barndoms land er du ikke, at du vet hva godkvae er, svarer tanken.

Han frir seg for jakke og slips også, står med skjorta klebet til kroppen, må flå den av seg – den vinterbleike huden glinser.

Jeg ville ikke likt deg hårete. Dyreraggete.

Hun setter en finger midt i brystet på ham.

– Vi glemte å gå bortom etter nøkkel’n, sier han. Nesten så han roper det. Var hun så langt unna? På samme trammen.

– Her kan vi da komme inn hvorsomhelst uten å bruke dør til det, sier hun. Knytter opp skoene, kipper dem av seg. Uten å få fylt det plutselige ønsket: å sette bare bein ned i det tette vårgraset utfor steinhella, så frodig det blir hvor det er næret av fett utslagsvann i farne tider. Hun tar seg i å ville rulle strømpene ned fra knærne: hender som famler tilbake i erindring, med et bekkesilder, og godkvaesiklet ut av begge munnviker.

Hans stemme over henne, fjernt:

– Selvfølgelig. Bare å stikke ei hand inn av et vindushøl og åpne hasper. Veit da det. Men vi skal inn på folkelig vis. Inn i vårt eget eie. Bare jeg får kjølt meg ned litt, går jeg etter nøkkelen. Hva var det du sa? Sa du godkvae? Som om jeg ikke har tyggi godkvae!

– Barbeint, sa jeg!

Hun trekker opp skjørtet og drar av seg syntetisk hud fra livet og ned til tærne.

– Kan du begripe at jeg rent glemte at jeg er forsikret i det som kalles strømpebukse. Hva tror du en husmannstram sier til å ha hatt nylonrompe på seg? Skal ikke gjenta seg. Ber om forlatelse.

Han hadde vent seg av med å svare på alt hun pleide plapre. Og det var heller ikke behov for det. Sånn gav hun bare uttrykk for trivsel og måtte ordgi det.

– Denne trammesteinen har nok vært en orntlig rettoppunderstakkenkikker, den! Om sommeren. Syns jeg kjenner det begynner å hetne til i den nå. Den er vel vant til sidere stakker enn min. Tjukkere ty også.

– Du snakker! sier han.

– Bare til en stein, sier hun.

Han gir seg til å rote i sekken etter skjortebytte, mens hun mumler noe om at han mangler manns dristighet til å se innom nærmeste nabo med så fisbleik og hårløs en overkropp, så sommerlig en dag.

– Skarp luft. Bare mai ennå. Du kjenner da det sjøl, sier han irritert. Tukler med å finne bak fram på skjortebyttet, og da han får tredd den rett vendt ned over hodet, ser han ikke annet av henne på trammen enn strømpebuksa som ligger der og leer på seg som et slags dyr i vinddraget. Hun er allerede borte ved bekken, der den har et grunt sandvá.

– Du kan da ikke gå barbeint! Så langt. Du har ikke fotblar til det!

Hun svarer:

– Finner ikke stien uten. Jeg har stisynet mitt i fotblaene! Nå begynner de å få følingen med den. Deilig!

Ropene deres kommer liksom tilbake, i ekko et eller annet sted fra, i følge.

Det slår ham med det samme hvor riktig det må være både tenkt og følt av henne, at hun nå vil se seg fram med føttene.

De hadde snakket om det underveis hit, at det var ikke annet i behold av gammelt fár enn arrene etter hjul. Ikke noe slitt tråkk å se etter føtter mellom kjerresporene – så lenge siden det var kjennskap med hestesko der, med hæljern under menneskefot, med hornhudet barnefot, gjemt under mose, mørkt synlige ferdselstegn tatt vare på i veven av røtter.

Men hun er troendes til å mane det opp i dagen på ny.

Hun kjenner at han ser etter henne. Med en frysning over midjen kjenner hun det, av en svett, varm hånd, eggende. Den med ringen. Sammen med pusten av rinnende vann, kjølig inn i lungene, en rissel i øret, som et samvær med bekken, strømmer i hennes eget indre – vasser hun bekkesanden, vannet kaldere enn ventet.

Her har vært en klopp, ikke mer enn et par runde stokker over. Litt av steinfestet på begge sider står igjen.

Hun roper tilbake:

– Her må vi ikke ødelegge noe! Trenger ikke ha bilen over bekken, Stener. Hører du, Stener!

Det kimer vágt i henne at hun tenker som et barn: de ville ikke gå over bekken annerledes, de som har ferdes her før. Over kloppen tørrskodd. Barbeint over váet.

Jeg tror de kommer her av og til fremdeles. Iallfall er det én som gjør det. Kanskje to. De levde ikke lenge nok. Syntes de. Underlig så mye glemt som kommer igjen, når en går og leter etter det med naken fot. Så følsom som du kan være under bare ømme fothuden. Når du får en gammel sti til å erte seg oppunder den, kilende med knopp og groe og rotkryp. Og slik en kjerrevei, som den hikster og ler av alle ungene som har løpt omkapp etter hjulrammel og hovgungring. Med jordbærstrå i hendene, røde perlebånd – og med ett, hylet fra en som mistet det dyrebare strået sitt og ligger på alle fire og frelser barns grøde.

Hylet gjentar seg i henne, et gisp rett ut av strupen, hun har fått noe skarpt inn i tåballen, hinker på ett bein og leter etter med fingertuppene, finner ikke noe farlig men har fått en blodflekk på slikkepotten.

Det tar fra henne den av en utålmodighet så altfor tidlige markjordbærfryden, som nærpå var blitt til både duft og smak, en sødme i slimhinnene. Hun trør forsiktigere videre, rett midt mellom hjulgrøftene, gir føttene ny grunn i befølende steg, trår til med ettertenksomhet for hvert møte mellom hud og lende.

Og det er ikke så langt unnafra det kommer til henne heller, ikke fra en evighet, bare fra et barn en gang i et år av hennes egen alder. En lek funnet på av henne selv, i ei gutu, mellom skigarder. De samme føttene, men mer barbeintvante, og liksom et mål, en liten røst, i hver av dem:

Her, sa den ene, her er mors! Jeg kjenner den igjen. Kjenner med hele meg. Mest i hælen. Og stortåa!

Mor hadde sko på den, sa den andre, der den fikk en mosegrodd stein midt under seg. En tynn skohæl hadde hun! Og nå står jeg i fars, jeg! Midt i støvlen hans. Tenk at vi greier å finne igjen akkurat mors og fars sine føtter! Her hvor det er tusen, hundretusen, tusentusen. Gutua er så gammel som verden!

Merkelig som det vandrer i deg. De går der på sine stier og veier og gater alle dine aldre. Og der hvor fot har trådt før deg, er du ikke ensom.

Hun begynte å angre barfotmotet sitt før hun nådde bilveien. Hadde skåret seg på et eller annet, og det ble vondere å trå på såret. Hun måtte sette seg ned litt og fant et hakk under stortåa på høyrefoten. Hadde nok satt en og annen blodflekk etter seg. Små røde bilder å studere over for småkryp, nyheter for tusenbeinvandrere i kjerrehjulspor.

Fikk igjen denne kvaebitterheten i munnen. Kvaeminnet bare beskt nå, der hun hinket inn i krattet og tok støtte i grein og stamme. Fant medisintreet hun lette etter, strøk det opp og nedetter barkleggen, til hun kjente grankvaen klistre seg i fingrene. Sårsalven som også var en dyreviten. Med natursalven på en finger lukket hun såret i foten. Slikket fingeren etterpå, men fikk ikke igjen sitt barnlige følge, der hun gikk Uthagenferdslet videre på ømme føtter.

Ut av det havneaktige englendet hvor løskrattet var på inntog, med åpne glenner hvor det ennå kunne vært beite, og hvor det som en slags aktsomhet for gammel hevd og bruksmåte ikke hadde slått seg til bartrær, kom det som en ren overraskelse til syne restene av et led mellom skigardruiner. Og hun hadde merket seg det før: her var en grense mellom tider. Den som hadde syn for det, ville kunne se at her skiltes følger fra tid til annen, kvinner og menn tok hverandre i hendene til farvel og gikk til hver sin kant.

Der hun gikk gjennom ledet kjente hun at hun hadde sans for det, men at hennes evne var ikke seende nok.

Videre åpnet det seg dagklare våronnjorder, så plutselig en virkelighet, at det med det samme virket som en eneste umåtelig horisontkrets.

Straks hun fikk bilen for øyet, skrumpet liksom hele landskapet inn. Ble sånn passe stort for et eneste eierblikk. Og mer overkommelig var det vel ikke for den som var herre over jordene, drivhusene utfor den blide bakkehellingen fra våningshuset og en liten aldersbarket, laftet stue. Våningshuset vakkert modernisert. Nyoppført driftsbygning med garasje, men ikke større enn for et mindre småbruk, og det hele i behold sitt uttrykk av langt eldre landsens forhold enn dagens.

Gjensynet med bilen, parkert inn på en jevn snaurabbe mellom hovedveien og skigardrestene, får henne til å savne enda ømmere noe på føttene. Hun kjenner seg ubehagelig naken under skjørtet, bleike bein til kness ser knuppete og frøsne ut i det hvitnende sollyset. Hadde hun bare også hatt bilnøkkelen for hånd, kunne hun ha utstyrt seg bedre der, hun hadde litt av hvert av reserve i bilen. Men det var en nøkkelglemsk dag. Enda angrer hun ikke på at hun fikk ham til å sette fra seg bilen ved Uthagenledet. Enda det var mulig å kjøre helt fram til bekken.

– Jeg vil ha den for fot i dag, hadde hun sagt. Om Uthagenstien. Enda den var mer vei enn sti.

Av og til sa de hverandre rene innskytelser som den annen straks skjønte. Kanskje oftest i lykkelige øyeblikk. Plutselig stod det der i øynene på ham: at de nå visste mer om hverandre. Men så i tett følge: så mye det ennå må være som vi ikke vet om hverandre.

Han burde ha presset mindre både nedi og på ryggsekken, og hatt lettere hender, så hadde også han hatt alle sanser frie for en gammel adkomst for fot. Selv gikk hun både tomhendt og med fri rygg, uten å ha ofret det et eneste skamfullt sekund. En udelt oppmerksomhet for et veifár som nå var blitt deres eget.

Adkomsten hjem til Uthagen.

Ester Uthagen. Stener Uthagen. Deres sommernavn. Alt kom an på sommeren. Den hadde bare tatt sine første skritt i en utmarkvei som var lykkelig av mangel på vedlikehold.

Men her hun gikk bort fra den videre, ville hun kjent seg lykkeligere med sko og en ekstrahud trukket fra føttene og midt opp til livet. Hun gikk på et kjølig dekke av tjæret grus, så nylagt at den var glinsende svart, tørr og grov å trå på, det kjentes som om den slet hud av henne, og hun var aktsom for maivindens hender som rett som det var grep i skjørtet for å løfte det.

Tramhella utfor kjøkkeninngangen på Hagen er plutselig som en gammel kjenning for den barbeinte gjesten. Hun står der og kjenner en glede oppetter leggene, og sier det rett ut til ungkona som kommer med nøkkelen:

– Må mest være søsken, for å si det sånn. Denne tramhella her og den i Uthagen? Så akkurat like!

Anna Hagen ser på henne med et smil som virker anerkjennende.

– Har du alt oppdaget det! Det tyder på at du alt hører hjemme der.

Så mye visste hun allerede om Anna Hagen: her på bruket var hun født og trengte ikke finne igjen en barndom annet sted. Og her hadde hun vært som en stor gave for han som nå drev godt og ville drive større for den gevinsten de hadde fått av å selge den for lengst nedlagte plassen Uthagen.

Og odelsjenta til Hagen forteller:

– Det skal ha vært samme hella en gang. De fant den i bergknatten på nordsida av Uthagen, sies det.

Det var en hel historie. Eldre enn manns minne, som det heter. Ei olle var det også der de brøt ut hella. Den er til å finne igjen den dag i dag, og skal ha mirakelvann. Men ikke visste hun mer om det enn gammelt snakk. Og det skal ha vært en husmann i Uthagen som tok ut hella for å frakte den til Hagen. Det var om vinteren, og da de strøk forbi døra på Uthagen med hella på slaen, sprakk den på tvers, som skåret til, og øverste delen sklei av doningen og la seg til rette akkurat på plass utfor stuedøra. Rene mirakelet. Så det ble ingen annen dom for det, enn den at de skulle ha hver sitt stigpå av samme steinen, i Hagen og i Uthagen. Men det skulle ha vært målt nøye etter, og da hadde det vist seg at den her i Hagen var både litt grovere og litt bredere enn den i Uthagen.

Dette eventyret kunne hun utenat, Anna Hagen, og hadde attpå tid og stunder til å fortelle det, der hun bare skulle levere fra seg en nøkkel og ikke en gang bad fremmedfolk innenfor to ganger. Og nå hadde hun delt dørtram så å si likt mellom seg og henne som var blitt kone i Uthagen.

Smilet med antydningen til anerkjennelse er der hele tiden, men hun gransker nykommeren nøyere her de står toene, enn det hadde syntes under de tidligere sammenkomstene mens befaring og handel ble ordnet.

Øye til øye virker hun mindre av vekst enn hun som kjenner seg liten av å være barbeint, men det er en spebygget styrke i skikkelsen, en spenst som lyser ut av både det blå blikket og det røde håret. Dypt rødt som det kan være i tyri når veden er malmet til, en farge så langt inne i seg selv likesom, at den har et gulnet lys i sitt ytre, som rav.

Hun står der og lar seg forville av dette fremmede kvinnehåret, det er som om det stadig skifter glød for øynene på henne, mørkt og lyst er ustanselig i strid i det.

Så må det være noe med lyset her på Hagentrammen, det viltre vårlyset, og det at hun har som en slags age for Anna Hagen som står der og smiler ned på de nakne føttene hennes og sier:

– Godt med sol i hella nå. Men er det ikke litt tidlig å væra så bar? Skarpt i lufta. Og så er det jo mest slutt med å gå bærføtt. Sjøl for unger.

Og hun fra Uthagen, et sted som fra gammelt har vært mindremanns tilvære, hun innrømmer ved selvsyn at hun tar seg lite værvant ut under skjørtekanten. Likevel var det en slags gjestfrihet å ane her på Hagentråkket, direkte inn i fotsålene på henne, en vennlighet fra de somrene som var gått i steinen. Som om de var i slekt på et vis, de som nå skulle bli kjenninger mellom Hagen og Uthagen.

Det kom over henne en trang til å sette seg ned og legge begge håndflatene mot det glattkinnede mineralet – ja, som til et kinn, som noe nakent gjort avrundet av samvær mellom mennesker.

Det var så intenst en aning av et flerfold i henne, at hun som stod der overfor henne og hadde vært hjemme her all sin tid, måtte ha de samme instinktene vidt åpne.

– Jeg ber deg ikke inn mer enn en gang, sa Anna Hagen, – men du kan da begripe at gulvene mine ikke har annet enn godhug for nakne bein!

Hun var blitt bedt inn og hadde takket nei fordi mann og hus ventet på nøkkelen. Og så var hun blitt så kjær i føttene av en ferdselsslipt tram at hun stadig nølte, på spranget.

Og så sitter de der og speiler seg i hverandre. Begge får samme kjenselen av at lyst ser seg i mørkt, mørkere ser seg i lysere. De er jevngamle, og det hender at en ser sitt eget i et helt annerledes ansikt. Kanskje når en er misfornøyd med sitt eget.

Anna Hagen er den første til å legge ned dette speilsynet.

– Men du blør jo! roper hun.

– Få se på foten din.

Og det er blitt små blodflekker i steinen, med mønsteret i stortåa hennes, et personlig avtrykk ikke maken til noen annens.

Hun kjenner seg trygg med foten i en annens hender, en som vil stelle med en fot som har gjort seg litt latterlig.

– Men hva er det du har fått klint på? Kvae?

– Kjerringråd, svarer hun ærlig. Anna Hagen undrer seg, med smilet sitt, stryker fingertuppene over hele fotsålen, varm hud måler seg med varm hud. – Sitt nå litt. Dette må vi stelle noe mer med. Har alltids litt kjerringråd, jeg også.

Og hun blir lydig sittende, kjenner blanke bakenden mot steinen, kjølende nå, drar skjørtet bedre til inn mellom lårene og føler seg beglodd av smårutete vinduer i et rødt lite tømmerhus ved tunenden mot skogkanten, som en nyoppført driftsbygning har tatt vakreste utsikten fra.

Og Anna Hagen er der igjen, rask, myk i leddene, slik som hun synker seg ned ved siden av henne.

– Litt sårsalve attpå den kvaen din. Det gjør ikke narr av noen. Bare nytt på gammelt. Men denne sårsalven er iallfall desinfiserende.

Hun forsvarer derpå både gammelt og nytt råd med et heftplaster.

– Og se her! Avlagte saker, men alltids til tjeneste nok en gang.

Det var et par gummistøvler, lappet med røde gummilapper, hadde vært langskaftede og var kuttet til det halve.

– Neinei, jeg er da bare blitt til bry for deg!

Et øyeblikk kjenner hun seg litt for hardhendt behandlet; hun har arbeidshender, Anna Hagen – hun slipper ikke grepet om foten uten å la henne få merke det, og dermed gitt uttrykk for sin mening om det å leke barbeintunge i utide og på urett sted.

Leter etter mer av motpart i den annens ansikt: nå hun slipper å få det rett på, mens hun ennå er opptatt av foten, mens hun er ute av blikket hennes. Så uredd åpent som så blått et blikk kan være, så avkjølt – det må ha varmen sin forvart langt inne, når det trengs, som munnen har det, smal i leppene, dradd litt i vikene, av noen furer som ikke er istand til å skjule savn, der er hun åpen – nei, forsvarsløst ser hun ikke mine rynker, de jeg kan ha – munnen min har fylt seg mer av det jeg har fått mettet. Og så er det slik en vilje strammet til over nesen hennes, hvis det forteller om vilje å ha rygg på nesen. Og et aldri så lite hogg med haken, det har hun også, men mykt gjort er hun likevel, hun kan være god, hun kan være hjelpsom – – –

– Nei, bry? Det var bare hyggelig å bli – ja, bli litt mere kjent med deg, sier Anna Hagen og reiser seg.

Har de sagt du til hverandre ved tidligere møter? De få gangene som mest har vært forhandlinger om leie, bygsling, og som plutselig endte med regulært kjøp.

Hun får en farende tanke om igjen: det kjennes bedre slik, at vi begge er selveiere. Vi trenger ikke ha mer med hverandre å gjøre, om det skulle passe oss bedre.

Hun kommer seg på bena, i gummistøvlene, kalde og klinete mot bart skinn, og lysten til å sparke dem av seg er liksom en gjenoppretting av egen likevekt. Dessuten kjenner hun seg nå jevnhøy med samaritanen, følelsen av å være noe mindreverdig overfor henne fortar seg.

– Du gjør meg en tjeneste, om jeg slipper å få igjen de støvlene.

Hun nikker, mer opptatt av å gi tunet et rundskue, for å kunne si noe ekstra beundrende om selve stedet Hagen.

– Det gamle huset der er vakkert! Og så er det noe mer: pussig som alle og enhver ønsker seg akkurat ei slik stue! Som om vi skulle ha mistet maken en gang.

– Sier du det? Ja, jeg har da hørt det før. Men jeg har jo hatt den hele mitt liv. Det eldste huset her nå. Vi pusset det opp for et par år siden. Kårstua. Het det da jeg var barn også. Mine foreldre bodde aldri der. Nå får du jo sjøl noe lignende i Uthagen. Ja, pussig som folk blir kåte på gammelt i dag.

– Kåte?

– Det betyr så mangt. Som vi står i et slags erotisk forhold til mangt. Vi begjærer. Du har da sett folk på auksjoner? Når det blir bydt på ei himmelseng av de mest umulige for et moderne behov. Likevel det siste arnested for uoppfylte drømmer.

– Og Uthagen er en slik himmelseng?

– Hvorfor ikke? Bare dere får pusset opp. Og pusset av. Gjenoppvekket. Det er visst helst når en pusser av gammelt på gammelt at det skjer.

Hun snakker så dobbelttydig, men det kan bare være noe hun har i bondearv, fra et ellers glemt morsmål. Men litt ertelysten er hun, også det mer av natur enn av stund kanskje, men med et alvor som en ikke kjente seg helt vel i.

Så fikk hun litt utfordrende svar:

– Da tror også jeg at jeg vil begynne med å pusse av. Det blir spennende.

– Lykke til.

– Takk for hjelpsomheten.

– Ikke noe å takke for. Kom igjen. Og ikke bare om du har glemt noe.

Det hadde visst ropt et par ganger inne fra huset. Nå var det der igjen, så fjernt bak vegger, men tydelig en kvinnes stemme, eldet.

Og hun svarer for det, Anna Hagen:

– Den gamle ville så gjerne ha snakket med mannen din. Han spurte litt rart sist han stod her på trammen. Og jeg visste ikke hva jeg skulle svare. Nå mener den gamle at hun har en forklaring på det. Hva var det nå han het?

– Mannen min?

– Den han spurte etter. Akkurat da han skulle til å gå, stanset han og kom på noe – ja, Andreas var det han het. Hvordan står det til med Andreas? sa han.

– Vet da ikke om han kjenner noen ved det navnet. På disse kanter.

– Han gjorde visst ikke det sjøl heller.

– Er det noen Andreas her, da?

– Nei.

– Han må ha hatt tankene sine på helt andre kanter.

– Han bad om unnskyldning for det. Enda det var da ikke noe å tilgi. Men han var litt rar, da han gikk. Og jeg fikk det mer og mer for meg at det ikke var et navn tatt rett ut av ingenting. Så nevnte jeg det for den gamle. Min fars søster. Den siste jeg har i live av hans. Og nå er det kommet for henne at hun visste om en Andreas. En Andreas Uthagen. Men han var alt død, da hun var småjente. Hun hadde sett en figur som denne Andreas Uthagen skulle ha skåret ut. En engel i en sengestolpe. Det kan bare ha vært en fugl. Men du vet barns fantasi. Kommer igjen når de blir riktig gamle. Hun holder fast på at det var en engel. Med det meste av vingene kuttet av. Fordi det skulle være en fallen engel. Andreas Uthagen skal ha vært så sjelden kunstferdig med tollekniven, at det gikk ord om ham lenge etter han var død.

Anna Hagen forteller som om hun nøye har forberedt seg på det, men holdt det tilbake for at det skulle være det siste hun måtte gå å tenke på hjemover til Uthagen. For at hun skulle gå nøye inn på ham, om hvor han hadde dette navnet hentet ut av glemselen fra.

– Lot han virkelig som om navnet var en overraskelse også for ham?

– Sånn virket det.

– Og en eller annen Andreas skal ha levd i Uthagen?

– Den gamle påstår det. Jeg er lei meg, hvis jeg gjorde ham flau. Bare fordi han ikke kunne gjøre nærmere rede for et innfall. Det er det jeg vil du skal si ham. Og så det faster forteller. Hils ham fra henne.

– Jeg skal hilse ham fra Andreas Uthagen. Så kommer han kanskje på hva han har drømt.

– Han kan jo ha hørt navnet på annen måte. Og så glemt det. Det sitter mange navn i gamle vegger, sier Anna Hagen med smilet sitt. Og de hadde fått mer sammen enn de hadde visst om. På en dørstein så kjent og vant med møter og treff i mange slags somrer. Samtidig en aktsomhet for hverandre. Som om ikke bare godt var i vente for dem begge.

Ester Uthagen gikk ut av tunet og hadde følge, en stemme hviskende i ryggen: hvor har du det fra, at du skal passe deg for å få for mye fortrolig med Anna Hagen?

Like før hun skulle ta av gårdsveien og inn på hovedveien, møtte hun Torger Hagen. Han ruvde på traktoren, lang i overkroppen og derfor litt lutrygget, brunbrent i ansiktet og lyssvidd i håret, så åpenbart en jordas og vekstenes mann. Han stanset traktoren men lot motoren gå, mens han ønsket god dag, den første under eget tak i Uthagen, og bad henne hilse den nye husmannen. Torger Hagen fikk det gulaktige flaret sitt i blikket, der han så på henne med spøken «den nye husmannen ». Hun hadde sett det før, at han hadde noe av dyr i øynene, det var det første hun hadde merket seg ved ham, et handyr i blikket. Og nå ergret det henne igjen, at hun ikke kunne komme på hva for et dyr det var.

Langs stien var solvarmen blitt mer stups på, det luftskarpe vinddraget sløvet av, hun løsnet blusen og tok til seg alt som var å få av løvspringstid.

Uthagenveien var ikke mer enn et kvarters gange, gikk en fort, og det gjorde hun. Var godt varmet opp, da hun nådde bekken. Fikk på lang avstand se at han halvt lå mot veggen. Så ut til at han hadde sovnet av. Med et spotlight av sol på seg mot veggen. Lyset var iferd med å krype rundt stua, halve kroppen hans og hellesteinen hadde ennå skygge.

Hun lette etter en kulp i bekken, stor nok til et bad, skinnende ren, strømmen i en rolig, evjende bevegelse. Hun slengte fra seg de lånte støvlene, men hadde rent glemt at hun var så naken, der hun brettet skjørtet helt opp til livet og vasset uti, skrek til med det samme, så bråkaldt kjentes det.

Han på trammesteinen rørte seg ikke. Oppe på bredden på tunsiden stod hun en stund så hudbleik hun var, til hun kjente solvarmen famle over seg.

Tunet lå irrende grønt, ennå så stuttvokst at bunngraset hadde overtaket med all sin ungdom fylt av det saftlyset som mer og mer mørkner av utetter sommeren. Tunet måtte ha vært slått som en eng år om annet, bare et par bjørkeris var sloppet innpå.

Hun tenkte: her er ikke så mye et fremmed sted for meg likevel. Ikke som jeg egentlig hadde ventet meg. Men jeg er ikke mindre oppmerksom på vanstellet og forfallet. Med taket er det i siste liten. Vindusruter mangler både her og der. Og det spørs om rammene er til å sette nye glass inn i lenger. Tømmeret i veggene er uforlignelig og kan ikke erstattes – de sa at det var råte i en stokk eller to, og er det det, så er det alt. Skorsteinen må ha ny stein i toppen, men fugl og tretopp skal få se det ryke ut av pipa allerede i dag.

Hun lot skjørtet sige ned omkring seg og gikk besluttsomt over grønnsværet fram til dørhella.

Solstrømmen hadde nådd ham, glitret over ham. Hun lyttet seg inn mot munnen hans, til hun kjente pusten mot øreflippen, en rolig, jevn, varm rytme av søvn.

– Andreas, hvisket hun.

Og med hendene i et fast grep om skuldrene på ham, ropende:

– Andreas!

Han kvakk til og åpnet øynene med det samme, uten å gjenkjenne henne straks. Men med all sin oppmerksomhet festet til det, var hun ikke i stand til å se annet i ansiktet hans enn den forvirring som er oppstandelsen av søvnen.

I det bevisste tilbake til livet og henne, mumlet han:

– Det var noen som ropte. Andreas?

– Drømte du det?

– Det må jeg ha gjort.

– Andreas? Hvem kan det være?

Spørsmålet hennes ble ikke besvart.

Søvnørska hadde ikke helt sloppet ut av øynene på ham, de var ennå i ferd med å rense drøm ut av seg. Og brått var det som om han ikke hadde noe fra en drøm.

– Har du nøkkel’n, så la oss komme oss inn! sa han.

– Andreas? gjentok hun for seg selv.

II

Frakken hang over en slindestokk. Stokken var blankslipt etter alle skinnfellene og vinterplaggene den hadde tatt vare på gjennom manges liv. Han gikk innunder frakken flere ganger, huket seg ned for den og kjente stoffet stryke seg gjennom håret. Grovt, dødt – hadde ikke varmet en kropp i all den tid, var uten minne om levende vesen. Støvet til i hver pore, ullvev størknet av mugg, kingel, en insektgravplass – med lukter av fordervelse spredt ut hver gang plagget kom i svingende bevegelse. Og noe godt: fra hesterygg, dyrelender – dets siste tjeneste hadde vært å suge inn dyresvette, dampende ut av en tømmerslave i sprakfrosten.

Kjørekarulster i sine yngre dager. Kakseplagg, de beste årene dens. I en større bredde av tid: skyssguttstatus.

Selv hadde han aldri eid en ulster.

En skam å se den hengt opp for ikke å ha annet å håne inn i en stakkar enn: – du kunne også hatt din tid i såpass til plagg!

De hadde hatt slike møter i lønndom før, under en slinde i ei gammelstue med eldede årstall skåret inn i malmne veggstokker. Rom for så mangt av både liv og uliv. Nå bare uliv: bohave ute av bruk, redskap, vognhjul og seletøy – uliv for liv så snart det kom i hendene på den som var innom for å tjene Hagen.

Hver gang han gikk ut igjen, med et spett i neven, eller det var en avbrukken skåk, til å skjøte på nyere brukken skåk, hadde han med seg vond samvittighet for misligholdt løfte til frakken: – jeg tar deg ut i frisk luft en dag og banker deg rein. Så rein som ny. Og ellers i godt hold. Bare du blir vølt litt her og der, stoppet høl og festet knapp, så god som ny.

Til en dag han fant en sekk å putte den i. Ikke større børa, sekken, enn å ha den gjemt under armen, rullet i hop. Også sekken så godt som ny.

– Har ittno imot at du tek med deg noko rask. Hår gong du har noko å gjøra i gammelstugua. Det skulle vøri gjort reint der. Ja, det skulle ha vøri pynte opp telbarsatt for folk der.

Kristoffer Hagen sa aldri nei til at ting kom i bruk der de var brukendes. Slikt som et kassert plagg. Som et par sko som ennå hadde feste for en nyhalvsåling. Men som rask betraktet, der det var blitt gjemt vekk. Ikke verre gjemt enn at det kom for øye.

– Grav det gjinne ner. Brenn det opp. Åkkesom. Men rask, sjå nøye etter at det er berre rask!

Han stolte på folk, Hagenmannen.

Så bar folk tilbake det som var både vølt og rengjort. Kristoffer Hagen nikket og sa:

– Du har konsta i fingrom, du, Andreas!

Hagenmannen betraktet sine egne hender med slike ord, gjorde dem litt skamfulle. Men arbeidshender, arbeidshender gode nok, og eierhender, husbondshender, hender som tok og brukte uten å be for mye om det. Vakre hender var det óg, med en snill styrke, med grep på kvinner – men de prøvde seg ikke på annen brukskunst enn det, hendene hans Kristoffer Hagen.

De kom for synet, når Andreas Uthagens hender kom for samme synet. Og når det hendte, fikk den som var pålagt folkeskikken seg ikke til å be om såpass brukbart rask som en avlagt vinterfrakk.

Men den var ikke det rette mønsteret å la bli hengende for kingelorveverskene under himlingen i gammelstua.

Sekken var en gave. God for at en hel odelsmannsulster fikk gjemsel i den. Han bar dyrebarheten hjem i kveldsmørket, usett, en kveld passe svart for rask.

Står der en morgen og befrir den ut av sekken. Puster inn muggelet som skulle det være krydder, søker med villig nese etter minner om hest. Men selv det er så lenge siden og glemt i en eldet ulster, at det nesten er gått den ut av husk at den endte som hestedekken like før den fikk føderådsplass i gammelstua på Hagen.

Kristoffer Hagens spøkefulle tunge til hver stund:

– Blir vi berre kvitt rasket, pynter du alltids opp her tel kårstue åt hu Signe og meg. Du som har handlaget.

Hva skal Signe og Kristoffer Hagen med kårstue, de som ikke får noen etter seg, ungeløse som de er? De med.

Det farer i ham et sinne. En gråttrang opp i halsen. Han står der på eget stuegulv og vet med ett ikke hva han skal gjøre med et vilt fremmed spissledekostyme. En sommermorgen. Som å ha fått meier på hjulføre.

Begynner så smått å håndkjæle det, klapper seg nedover vadmelet med ene hånden ettersom han løfter plagget med den andre.

Det ryker støv i sol fra vinduet, insektsvinger svever kroppsløse i fargespekteret, fluelik drysser ut av sine gravkammere mellom grov stampetøyfiber – til han sanser at hans egen plett av et stuegulv er blitt møteplass for en muglete gjenoppstandelse på dommens dag.

Det griper ham med fortvilelse. Som han driver og rasker seg til. Med den skam å være den eneste levende verdt avlagt stasplagg for mann, tjuvlånt. Av den konsta i fingrene.

Her er for stuetrangt i Uthagen til slik pågang av støv og støvs kjenninger.

Han åpner for frisk luft og slipper likfølget ut. Bærere fra en morgenvind trer til, griper i hver sin frakkeskjøt, løfter plagget ut av hendene på ham, strekker det ut og stryker av det forgangen tid har gjort om til munnfuller støvtung luft for ham.

Han står der på dørhella med grep i frakken og spytter kvalmen av seg. Frakken er plutselig levende, oppstanden den med, stri å holde fast, en mørk fane løftet opp fra begge hendene hans, fritt svevende i vinden.

Da får han se henne komme ut av løvskyggene. En barfotførkje vassende i morgenduggen. Skyndsomt gjennom skyggemørkt gras hvor nattevæten ennå glinser. Langsomt over solvarmet grunn hvor de våte føttene blir tørret av med stadig skiftende stoffer vevd av vekstfibre og farget av plantesafter.

Han ser alt ved henne, merker seg friskheten i rørslene hennes, kjenner pulsslagene hennes i sine egne, hvordan de hetner og raskner til. Og han later som han ikke har sett henne, som om hun ikke er så mye i hans tanker at han av og til retter blikket mot bekkekloppen. Han holder frakken opp etter kraven med en hånd og har grepet til sopelimen som alltid står der den skal stå ved dørkarmen. Står der og slår etter frakken med limen. Frakken flyr unna ham i vinden, han svinger limen i tomluft nesten for hvert slag. Gir seg ikke, fortsetter denne leken med vinden. Hører fotklaskene hennes over den glatte kloppstolpen, den glatteste, vet så triumferende at hun balanserer på den ene barkede granleggen over bekken, i en rapp lydrekke, så det høres som klappende hender. Enda det er lagt to stokker der, en for hver fot, bruker hun bare den ene, og latteren hennes når ham som om den er en låt av bekkens egne.

Han slår rasende med limen, og det er en latter i frakken også, den ler seg unna ham, svinger ertevoren mellom ham og den kommende.

Det mørkner til i ham av noe mer enn hva et fremmed og avlagt klesplagg kan ha i seg av gjengangeri. Fortvilt ser han seg om etter hjelp. Og det står en trerive inntil veggen og flirer med brukne tinner. Han tar riva og trer frakken på den som på en stumtjener.

Der står nå frakken og er blitt skikkelse, så han med nytt mot kan ta til limen, og som om den er et redskap til avstraffelse. Han holder gespenstet oppreist med venstre neven om riveskaftet og dasker løs med den høyre gitt forfrisket kraft om limen.

Lesst ikke ense den kommende. Ikke før huldrefliret hennes risler rett inn i øret på ham.

– Du ska kle deg opp for sammar’n, ser je!

Han banker videre på fremmede ryggstykker, de mest kjøttfulle av dem som har vært frakkens eiere, de står nå standrett bastet og bundet til et riveskaft. Vinden snur og vender dem på dørhella, så de får seg en kagstryking etter tur.

– Å har du denna fra?

Hun griper inn, bestiger hella og legger hånd på stoffet, fingrer seg inn i lommer og ermer, ransaker ukjente eiere på det skammeligste.

– Denna har du ti frå kårstugua!

Morskapen glir ut av øynene hennes, de rødstripete, nattevákte øyeeplene. Hånden hennes på frakken blir en klo av argskap.

– Trudde du heldt deg for god tel naskeri. Fått’n har du itte. Hadde’n vøri deg tel giendes, var’n itte fin nok åt deg!

Hun kjenner ham i hans innerste. Og han, han skuler etter natta i ansiktet hennes, men fortsetter å skamslå etter frakken som på ny flagrer unna og er en fortapt sjel som ikke er blitt kvitt beingrinda si.

– Men du hell deg itte for fin, sa han, senket armen med limen, med en verking inn i skuldrene etter anstrengelsen, hvilte litt i ordene.

– Du overnatter der det fell seg.

– Blei så seint. Så ba dom meg bli. Måtte hjølpe frua med å setta opp ein vev. Mest som vi sovne på stol’n begge. Og så veit du det kom ei stri regnskur midnattes.

– Og så sakne du frakken? sa han.

Nå holdt de det gråskimlete spøkelset oppreist sammen.

– Åssen skulle je bry meg om den?

– Du så vel at’n var vekke?

– Kunne je sjå det?

– Da du kom ut att ta gammelstukammerset. I dagslys.

– Låg je der? Veit du om je låg i det hele tatt? Je sovne i stol’n, sa je.

Han kjenner det som om hun står der halvnaken. Har ikke enset å ta skikkelig på seg. Etter å ha stått opp av et fremmed leie. Det oser kropp av henne. Det som ikke var i frakken, slår nå ut av henne.

– Du veit da at det var det je måtte dit for. Gjøra reint kårstukammerset. Gjøra det istand tel bruk att. For folk. For påkommende tilfelle.

– For påkommende tilfelle?

– Etterpå så var det denna veven.

Det slokner noe i henne, av morgenmot og kåtskap, hun blir trist i munnen, og da synes han sterkere at naken, det er det hun er, avkledd til sitt innerste – så det fryser oppetter kvinnfolket. Så mye kvinnfolk som hun bærer att og fram, når hun er til tjeneste på Hagen. Og det har han nå fått hjem igjen her på Uthagentrammen. Hun står der og småfryser i morgenblesten, og blir blåknuppete i skinnet.

– Je lyt jo dit istelle for deg, sier hun lavt, – veit du itte det? Husmannskåret er ditt. Og je har ti på meg mer enn det hælve ta det.

– Du har gått ta deg bosovarmen nå, sier det dypt inne fra ham, – ja, for det er vel blitt skikkelig sengelosji i kårstukammerset nå. For påkommende tilfelle.

Han vet ikke om hun hører hva han sier innefra, han bare kjenner at han ikke legger bånd på sine tanker. Og nå ser hun mest redd ut, hun har skremte øyne, de røde blodstripene i dem er ufredsvarsler.

– Du ser itte ut tel å ha fått den søvna du treng i natt. Itte har en så godt for å sovne i fræmen seng hell, sier han så hun må høre det, med blikket stivt i hennes, for å se om hun også har hørt det usagte. Ikke så rart at hun fryser. Tramhella har heller ikke rukket å samle i seg solvarme for nakne føtter, og jordråmen fra den ennå nattvåte bakken gufser oppetter henne. Den tynne stakkfilla hun går med, hadde han kunnet se tvers igjennom like før hun kom inn i stueskyggen.

Men han skal forbarme seg. Kle på henne så hun kjenner at han har omsorg.

Og han griper frakken med begge hender, røsker den ut av hennes og rivas medhjelp. Riva stuper som det skjellettet den har tjent som og slår i fallet enda et par tenner ut av kjevebeinet sitt.

I samme oppløsningen gir han henfarne Hagenmenns vinterhylster nytt og levende kroppsinnhold. Han hyller henne inn i det digre plagget med slik en voldsomhet at det tukter henne fullstendig. Og hun står der som skapt til tjenesten, mens han på ny har fått soplimen som en forlenget arm og slår løs for å få det aller siste av fordervelsen i plagget til å jamre ut av det.

Han hører hvordan det går an å banke nytt liv i selv det tarveligste av utbrukt menneskelig, han slår med alt han har å gi til gjenoppvekkelse.

Gir seg ikke før det undrende ropet ut av vadmelet, grønt av elde, og inn i det lysende unge av bladgrønt i morgenen:

– Andreas!