Nils Johan Rud

Evjene

Roman

Gyldendal

RAUSKJOR

I

Skumringen var som vingene på rauskjora, denne nysgjerrige lavskrika som følger jegeren i septemberskogen. Han hadde aldri sett så mange av dem i følge. Det var noe insektaktig ved deres flagrende flukt, med en glødd fargerikdom i fjærdrakten – dette østlandskrattet han tok seg fram igjennom ble så fremmedaktig av dem. Rett som det var vinglet en og annen like innpå, et rustrødt blaff forbi øynene, flaggermusnært – han slo etter fuglen med venstre hånd. Geværet lå tungt i den høyre. Fra skulderen og ned strålte en verking – han hadde ikke et øyeblikk skiftet grep og løftet geværet i beredskap. Og hadde gått noen timer nå, vaktsom for opplett av tunge vingeslag. Lot ikke til å være annet enn rauskjorliv i dette terrenget.

Han begynte å kjenne igjen seg selv fra lignende turer, den naturleie trettheten som kom etter at sansene var mette av alt som var vakkert, høstvakkert – et stemningsslam etter at viltspenningen var gått av en, i taus mark. Og det underlige, en ensomhetsangst, frysningene, heteflarene, som en feber i kroppen.

På tide å søke seg ut av ulendet. Skulle ikke være altfor langt tilbake til veien hvor bilen var parkert. Han pleide å ha god orientering med seg i kroppen under slike snarturer innpå ukjente plasser.

Det var da han valgte ny retning, at han gikk seg inn i dalsøkket som mer og mer ble til en trang glove, brattere etter hvert på begge sider. Men han fortsatte med lit til at den skulle åpne seg igjen.

Rødskumringen holdt seg. En sjelden farge på fallende mørke. Han kunne ikke minnes å ha sett maken. Lavskrikene var med ham fremdeles, to tre på en gang, lydløst spant de inn og ut av løv og bar, mest som skygger, han måtte ha dem like innpå for å se dem nå, svarte i farten – som om skumringen hadde tatt fargen av dem. De fikk ham til å tenke på rugde, så han slengte geværet halvt til skulderen et par ganger.

Fikk en trang til lyd, en annen enn de våte sjaskene av mose under foten, bristen av en kvist – en trang til å skyte seg lyd. Og plutselig hadde han løpene oppe, med fuglen som en dott, revet løs og fortettet av skumringen, et mørkt flar over siktekornets stålglimt. Fingeren fant det kalde trykket, avtrekkeren, men krummet seg ikke til, uten vilje til skuddet. Og så var det bare skumring og løvverk mot munningen, og enda: fuglen var der, i reproduksjon, sterkt tegnet innenfor øyet, gjenkjennelig fra en oppslagsbok.

«Den rustrøde fargen på vinger, overgump og hale er best synlig i flukt. Hode og nakke brun. Vinger, rygg, de mindre styrefjær og underside gråbrun. Kroppssider og undre haledekkfjær rødlige. Halen lang og avrundet. Lever stille og sky i hekketiden. Ellers er den lite sky og ofte nærgående. Lydløs flukt. Omlag 30 cm. Låt: piææ, klagende, og et hest tjæ – –». Han repeterte, overrasket over at han visste såpass mye om en fugl som aldri hadde interessert som annet enn en note av jaktstemning i skog, et piææ –.

Men han hadde ikke hørt låten en eneste gang, de var tause i kveld.

Rauskjor, sa gamle skyttere. Matmessig som sportslig verdiløs, en prøvelse for folk som var for hissige på avrekkeren og som for lenge hadde gått sugne.

Et eller annet var ugreit. Humørløst. Måtte ha vært det i lengere tid. En surhet i kroppen. Merkbar allerede da han måtte lete på et dårlig kart for å finne rette avkjøringen fra hovedveien. Og så viste det seg å være bare en hjulsporet hyttevei, snaue hundre meter. Skogen omkring så tett at hytta ikke var synlig fra hovedveien.

Hytta hadde han ikke sett innom. Gammel boplass. Godt vedlikeholdt. Uthuset, hvor det vel hadde vært både stall og fjøs, forfallent. Omkring stod enga høy og uslått.

Burde kanskje overnatte i hytta. Hadde nøklene til låns, som han hadde terrenget til låns. Hun hadde sagt fra: tror nok du vil bli skuffet over viltbestanden. Jeg vet ikke, men jeg har hørt at det skal ha vært dårlig med fugl de siste årene.

God gammel kunde, fru Elisabet. Og gjestfri. Selv var hun visst aldri her. Ikke siden hun ble enke. Rent tilfeldig han fikk rede på at hun hadde denne jaktretten.

Om han nå som takk skyldig gav henne ei rauskjor –. Kunne misforstås som spøk, og han ville nødig erte fra seg en kunde, selv om fru Elisabet hadde medskyld i at han gikk her og var jaktsur. Ledsaget av bare spøkefugler.

Fru Elisabet, gift Åkerø. Midt mellom de førti og femti. Forretningsdrivende i et ørlite bysamfunn som overlevde på sommerturisme. Visstnok mye til kvinnfolk, Elisabet, men aldri vært i annet enn forretningstanker av hans egne. For øyeblikket: rauskjor for dobbeltløpet haglgevær. Enke etter Åkerø. Ikke han som oppfant eplet av samme navn.

Var det blitt bitt og tannarr i henne? I enkestanden. Hun så så ubitt ut.

Nei, han var ingen epleknasker slik selv. Aldri med den slags lyst i tennene på forretningsreiser. Absurde tanker om selvstendig næringsdrivende rauskjorer, innpåslitne av ikke å være matnyttig vilt i utide.

Det er heller ingen identitet mellom jakt og mannlig kjønnsdrift. Om noen skulle ha antatt den psykologi. Den eneste utløsningen er å få skutt en tiur, en hanfugl. Ingen patent jeger tar livet av ei rauskjor.

Han stanset, skiftet geværet over i venstre hånd, gymnastiserte med høyrearmen, tok seg tid til å mykne den langsomt opp, befridd for å bære. Konstaterte at skumringsmørket ennå hadde igjen noe av den hete rusttonen. Kanskje var den mer et flimmer for øynene, en tretthet. Synlig som nesten noe flytende stofflig, så veritabelt at høyrearmen som hadde fått igjen varm bevegelighet strakte ut pekefingeren og prøvde sette sin signatur i stoffet. Skrev langsomt med stor skrift: Even Evjer.

Navnet hadde ingen synlighet, da han senket armen. Skumring var skumring. Det meste av den var skyggene i et dyplende, mørkeslagget fra steinete skråninger, bartrær, og løvskog som ennå ikke var kommet i høstfall.

Og der han stirret etter navnet sitt, strøk fugleskyggen over på ny, fort, fargeløst i det samme, og som reaksjon hadde han geværet så bevisstløst raskt oppe at han fyrte av skuddet.

Det lød forferdelig. Alt det hadde av lyd slo tilbake. Et veldig trykk innover i ham.

Stillheten etterpå var en døvhet. Han merket at han skalv, der han brakk geværet og fikk ut tomhylsa, la inn en ny patron i kammeret. Kruttslammet kjentes stramt i fuktig luft.

Han visste at han ikke hadde drept noe, at han hadde skutt i tom luft, at han nå bare hadde å kjenne etter hvordan det er å skjems for seg selv.

Ryggsekken var så tom at han alltids kunne bære litt av egen flauhet akkurat her, hvor det så minst bratt ut i steinras fra alders tid. Best å klyve seg opp før det ble mørkt for alvor. Ingen mening i å søke videre innover for å finne lettere utgang av rauskjorglova.

Han satte navn på terrenget, der han begynte oppstigningen: Rauskjorglova!

Og fordi det gav lette å puste med åpen munn under anstrengelsen, fortsatte han å lytte til sine tanker ved å gi dem stemmen:

Jeg burde ha ringt hjem. Men hun venter meg ikke for sikkert i dag. Hun vet at jeg forbeholdt meg en mulig avstikker med børsa. At jeg hadde alt jaktutstyret mitt i bilen. Jeg sa visst også at hun kunne bli med på denne turen. Om hun hadde lyst. Så fint å bile om høsten. Så mye mindre med trafikk. Så klar en luft. Men hun har aldri lyst. Aldri et innfall. Aldri det uberegnede. Derfor er hun så pålitelig.

Jeg savner ingen heller. En nåde å få være så alene. Så sjelden å få kjenne seg litt redd også. Slik redd. Jeg vil kjenne nærmere på det. Derfor blir jeg i fru Elisabets hytte i natt. Hun gav meg full råderett. Litt proviant har jeg i bilen. Jeg får uforstyrret tenkt meg igjennom alt som måtte være redd. Om noe er redd. Redd? Jeg vet ikke noe annet å kalle det. Som jeg kan være redd.

Det vil ikke haste med å komme så tidlig hjem i morgen heller. Jeg har gjort opp det nærmeste av ugjort. Mine forretninger er velforsørget. Jeg forsømmer ingen og intet.

Da er det vel ingen grunn til å forsømme seg selv?

Han slet seg opp, ble svettvarm. Og det lysnet liksom jo høyere han kom. Himmelen var klar og ren. Ennå var det reserver av dagen igjen i det øvre terreng. Det ble litt mindre bratt, han kunne ta seg fram med geværet i beredskap igjen.

Og det var akkurat da han kjente seg fri verste anstrengelsen og skulle puste ut, at rauskjora synte seg på ny.

Siden stod dette øyeblikket helt klart i erindringen. Som fotografert: den nyfikne fuglen i sin vimreflukt ut av et barheng og inn i et annet, sekundet etter ut igjen fra motsatt hold, og som om den stod dirrende stille på vinger lik et brannlys, var den festet over løpenes blåsvarte horisont, for det åpne øyet.

Samtidig en falltyngde i hans egen kropp, fordi den ble stanset midt i steget mot balanse, med ene foten letende over vannsleip stein, ved et sig ut av moseirrete bergsprunger – og i glimtet av siktekornet tett opp under fuglekroppen, trykket han av.

Rekylslaget av geværkolben stinget inn i skulderknoken, og uten å finne grep for seg, sklei han baklengs og stupte i røyshallet.

Han hadde ikke fått lagt kolben skikkelig inntil skulderen heller, før han skjøt. Derfor ble tilbakeslaget så kraftig. Smerten langs skulderen, opp i halsen på høyresiden, samlet seg til en gloklump i bakhodet.

Før han kom så mye til bevissthet at han kunne åpne øynene, lå han og liksom rekonstruerte hvordan det hele var gått for seg. Begynte å famle over seg med hendene, røre på bena, krøke knærne – intet brudd! Var nok i bakhodet han hadde fått det verste, der hvor det kjentes som mest illhervelig at han var i live.

Himmelen velvet seg ned på ham som et kobberlokk, da han prøvde løfte hodet. Han måtte lukke øynene igjen og vente på at den svimle kvalmen hadde gitt seg litt, før han kilte flate hånden inn mellom hodet og steinen. Bakhodet kjentes som det var helt, håret var klebrig, en pulserende banking forplantet seg inn i hånden.

Varsomt begynte han å dreie kroppen rundt, krummet seg passe til for storsteinen han var falt mot, fikk håndgrep om skarpe utspring i steinen og dro seg opp på knærne.

I minuttene som fulgte var han uten nøktern registrering. Smerten bak i hodet skjøt fram under øynene, synets møte med et månelys var som ild mot ild, han hørte de hese stønnene sine like ved, som fra en hund som pesende fulgte ham fot for fot.

Da han var over kulen og reiste seg fra den krabbende holdningen, kjente han det svale i hånden, kalde geværløpet. På et eller annet vis hadde han funnet igjen geværet og slept det med.

Trekken i åpent lende dusjet våt kveldsluft over naken hud, han fikk klarere syn og skimtet en slakk skogli innover under en full måne. Helt full om et døgn, tenkte han. Nok som det er. Så mye ganglys som jeg trenger.

En stund stod han fullt oppreist. Dreide seg rundt, greide det uten å svime av. Smerten i bakhodet var blitt en tyngde, gjorde ham foroverbøyd. Han så seg rundt, tok retninger og mé i åskrugger, gliringen av et vatn, søkte etter stedmerker. Som om det var nødvendig å vende tilbake til samme sted. Av gammel vane. Jegervane. Om han skulle finne på å lete etter ei skutt rauskjor.

Tanken var like meningsløs som skuddet. Men det var nødvendig med tanker. De han rådde med for øyeblikket. For å kjenne seg i live. Med gangsyn i behold. I ganglys av måne.

Langsomt, famlende for hvert steg, begynte han å gå. Søkte mot glenner og drag med åpen himmel nedi. Fant etter hvert som han ble vågsommere med foten, at det var en sti han fulgte.

Han tenkte seg mer og mer fast ved en god tanke: jeg har alltid hatt en god stifot, så lett for å finne sti. Jeg kjenner at jeg fungerer som jeg skal.

Plutselig kjentes det som en latter: kunne være artig å få se den som kan finne igjen det aller minste av ei rauskjor som tøyset seg rett inn i haglsørpa mi.

Han gikk til det ble rene mekanikken å følge en sti i måneskogen, en sti som vinglet litt fordi den alle steds tok seg til det åpneste lendet. Og for riktig å føle på hvor uskadd han var slik, stanset han for en kvil. Med det samme var svimmelheten der på ny. Han svaiet med den, og ville ha stupt om ikke føttene skyndsomt fant på å gå med ham igjen. Kroppen lutende forover, for å kunne bære tyngden i bakhodet, som la seg til mer og mer av vekt. Ganglaget ble stadig raskere, han tok til å telle takten i det, så forunderlig det var at han fikk mer og mer fart på seg, med vissheten om at enhver sti har et endemål.

Små iakttagelser stakk i ham under den snåvende farten, sansers kontroll: jernlukten ut av et myrsig, en rust i nesens slimhinner, det mugne gufset av sopp i oppløsning, plutselige, lynforte vingeslag opp fra bakken, en bekkasin – det ble igjen bak pannen et steds, et forsvar av duggklarhet mot tungmørket innerst inne.

Det var ikke smerte i det lenger, bare tyngde som dreide rundt, et kverntak i skallen hver gang han bremset på farten for ikke å stupe. Stanset han nå, ville kroppen bikke forover og bli liggende.

Mørket var blitt mer mørke, ugjennomtrengelig i snar og tykning. Livende redd for et innfall av stien, at den skulle finne på å bli lei villenger og myrdrag og ta tettskogen fatt, kom han i balanse av en sprangtakt, sjanglende i løpet – og hadde fått en ny lukt å skille ut fra dem han hadde samlet på, røklukt, av brennende granved – livende redd for å miste den.

Geværet dunket mot låret, en valen hånd blåholdt på våpenet, en kroppsdel i reserve, utholdende til den aller siste nerve hadde føling.

Brått ble stien vei, så brått at han nær hadde stupt i den. Et lys kom imot ham, dansende, i hopp og kast det også, slik han kjente sin egen kropp bevege seg.

Skorsteinslukten virket som levende varme på ham. Og inn i den en eim av bar, nylig brukket, friskt granbar, inn i røykélingen.

En skjerm omkring ham av granbar. Han hadde steget en hyttetram og dunket geværet i døra. Den frie hånden grep i karmen, holdt ham oppreist. Under føttene merket han baret, pustet i seg nåloljeduften.

Han ble lukket inn av en skygge i gangmørket. En hvit hånd kom på dørklinka og stengte etter ham. En stemme, lys i klangen, ord han ikke fikk rede på. Det var bare som om han adlød over en terskel. Brannduren fra en vedovn møtte lav og jevn.

Stuelyset svei i øynene, han fikk så vidt skimten av henne i lyset, svartkledd, håret var rødt, branntent, ansiktet flaret foran ham, kom nær innpå, men uten å bli til trekk. Han stod der og siktet seg inn på det, hvor det måtte ha øyne. Men geværet holdt han ned for seg, med sid arm, som for å bruke den tyngden til å mildne svaiingen i kroppen.

Han hørte ropet hennes, da geværet ble så tungt at det dro ham i gulvet.

II

Dagen var en aldeles ny dag. Det tok tid å oppdage den. Mens han hørte skritt fra og til og så svartskikkelsen skrå over gulvet fra dør til dør. Noen ganger bøyde hun seg over ham, lyttende. Da hadde han lukket øynene. Dagslyset var så hvitt at det gjorde drakten hennes svartere enn den var. Når han snart måtte se nærmere på henne, ventet han å få se en sorg. Men han eide ikke spenning, ingen forventning – det var likegyldig hvem hun var.

Og han slapp å undre seg over å våkne i vilt fremmed hus, han erindret alt som var hendt, like til det øyeblikket han gikk i gulvet. Det var sent i går kveld.

Hodet kjentes tungt mot puta, bare tungt – men straks han forsøkte å løfte det, kvalmet svimmelheten det ned igjen.

Hun holdt øye med ham, men var i høyeste grad hensynsfull, hadde ikke anstrengt ham med et eneste ord. Det kunne ikke fortsette så taktfullt, han ville bli nødt til å få seg henne presentert, få se hvordan hun så ut – eller, først måtte forklare sitt eget tilfelle.

Rart som det bød ham imot, slik han nå hadde konstatert hvor fullkomment hun hadde betjent en uventet gjest. Han lå på en slags hvilebenk, nisjet inn i en bokvegg, hele veggen stappmett av bøker, fra gulv til tak. Benken bred og lang og dekket av en eneste stor pute, rent lakentøy, både under og over ham, et tykt pledd øverst, og han var avkledd, naken.

Kroppen ville ha kjent seg vellystig, om den kunne ha unnvært sitt hode. Hodet var uvillig, en anstrengelse å tenke med, det avslo å undre seg over at vertinnen hadde håndtert ham alene. Først opp av gulvet, videre halve gulvet fram til sengeleiet, opp i solvindtørkhvitvasken – kledd av ham til siste tråd! Klærne hang pent lagt over en stolrygg, gummistøvlene stod rett venstrehøyre samlet ved siden, rengjorte.

All denne perfekthet og orden irriterte. Den var på sin måte gjeldsforlangende. Det var dessuten noe skamløst ved situasjonen. Begynte å bli en plage at hun nå så ofte gikk til og fra, stanset ved et vindu og så ut etter noen. Når presentasjonens stund ble uunngåelig, fikk det være hun selv som også ordnet med den.

Kanskje var hun ikke så nysgjerrig heller. Hadde fått gransket ham så nær innpå det var mulig.

Rauskjor!

Plutselig hadde han navn på henne. Det kunne være nok. Visste allerede hvordan hun så ut: rustrødt hår, nyfikne øyne, umulig å få tak i fargen på dem, flakkende, ellers grå hele skikkelsen. Grå i svart kjole.

Da var hun der, så overraskende at han ikke rakk å klemme igjen øynene.

– Goddag, sa hun og satte et kaffebrett på en taburett.

Han stirret opp på henne uten å besvare hilsenen.

– Føler De Dem bedre? sa hun.

Hun var ikke ung. Ikke gammel heller. Ansiktet virket gustent, utlevd. Eller ulevd. Munnen smal, blodløs i leppene. Øynene så på ham uten å se på ham. Ikke et smil i dem, ikke noe som røpet viten om ham. Håret hennes var det pene ved henne. Merkelig levende på så grå en skapning. Og sannelig var det rauskjorrødt. Det var vakkert hår.

– De falt overende med det samme De kom inn. Men jeg tror De har sovet godt. Har De lyst på litt mat?

Han merket kvalmen igjen.

– Neitakk.

– Men en kopp kaffe? Sterk kaffe.

Han ville prøve kaffen, men kom seg ikke opp i stilling med kroppen.

Så satt hun der med ene armen om skulderen på ham og holdt koppen rede. Han fikk munnen inntil, slurpet inn en munnfull, og det var nok. Svetten tøt av pannen, da han kom ned på puta igjen.

– De har en blodutredelse i bakhodet. Bare et lite sår. Jeg har gjort det rent. Og De kjenner vel plasterlappen. De må ha vært utsatt for et fall. En hjernerystelse er følgen. Kanskje en hjernerystelse. De må selvfølgelig bli liggende en stund. Jeg beklager at jeg ikke har kunnet gi Dem en skikkelig seng.

– Jeg er lei meg for alt bryet.

Han lot henne snakke. Selv hadde han vondt for å få sagt noe. Måtte anstrenge seg med de få ordene.

– De kom ubeleilig. Sant å si gjorde De det.

Det hørtes som om hun sa det til seg selv. Han lyttet tålmodig og med lukkede øyne til hva hun videre ville betro ham.

Borte ved åpnet dør med friskluft gyvende inn, sa hun:

– Jeg venter på det uunngåelige.

Nå kjente han barlukten inn av døra så sterkt at den minnet om landsens likferdsskikk. De pyntet med granbar når de skulle bære en død ut over terskelen.

Så fullstendig uten anelser som han var, var det pussig som det slo til.

– Det ligger en død en inne i soveværelset. Min far. De kommer snart for å bringe ham til kapellet. De må unnskylde. Om De kunne sove litt igjen, var det fint. De vil ikke ha vondt av det. Så snart det er over, skal jeg komme tilbake og holde Dem med selskap. Jeg har lest et sted at folk med hjernerystelse ikke bør sove for mye.

Han hadde en trang til å le, men svimmelheten berget ham fra det. Han sa bare hva han måtte si:

– Kondolerer.

Det låt ille. Han la fort til:

– De kan da skjønne jeg skal komme meg opp og avgårde. Jeg har bilen stående ved hovedveien.

– De blir liggende!

Han hadde forarget henne, hun snakket til en unge:

– De må da ikke gi meg mer bry enn nødvendig!

Han hadde ikke mer å si, lite imot å være lydig, for han var nok ikke rare karen, akkurat nå.

– Der kommer de, sa hun fra døråpningen. Han hørte motorduren, fikk et glimt av den svarte byråbilen med korset på, der den rygget helt inn til trammesteinen.

Gjennom halvåpne øyelokk så han fire mørkkledde menn bære den hvite kisten inn, og med det samme var det en skrekk, som om det var han som skulle ned under lokket.

De ble en stund sammen med henne inne i soverommet, bak lukket dør. Og han var tilbake i sitt eget likegyldige igjen, da de kom langsomt skridende over gulvet med full last. Det lå et knippe røde ospelløvkvister på kistelokket.

Da de barhodede skjøv kisten inn mellom likbilens vidt åpne bakdører, så han henne stå på trammen og ta på seg yttertøy. Mennene lukket igjen dørene uten låssmell, tok på seg hattene. En drosje svingte frampå og tok to av dem inn, mens den tredje ventet taktfullt på henne. Hun drøyde ved et speil i gangen, med pudderdåse, leppestift – han kjente pudderduften, så at munnen var blitt livnet opp, da hun var inne hos ham igjen.

– Det blir bare en kort andakt i kapellet. Jeg er tilbake om en time, i høyden to. De må være fornuftig og bli liggende. Skal jeg ringe til noen for Dem? Underrette Deres familie?

– Takk, det er unødvendig.

– Skal jeg kanskje få tak i en lege?

– Neitakk.

– Bry Dem ikke om at det brenner ut i ovnen. Så lenge det er sol, står det varme nok av vinduene. Bare De holder Dem under teppet.

Det var en lettelse å bli alene. Han oppfattet at hun lukket etter seg uten å låse. Bilene durte langsomt bort.

Den såvidt rørte kaffekoppen stod kald på taburetten. Han fikk vridd seg til slik at han kunne drikke den tom. Uten å bli kvalm.

Granbarlukten satt ond igjen i rommet. Klam på kroppen dro han teppet av seg, lå og betraktet seg selv til han hadde gått igjennom forestillingen, hvordan hun kledde av ham. Vielsesringen var blitt i den grad synlig av det. Nå var hun bare interessert i hvem han var gift med.

Med hva hans hode for tiden maktet tenke, hadde han vært utsatt for en krenkelse. Hun skyldte ham en unnskyldning.

Rauskjor. I død manns hus.

Det var ennå sol i et vindu, og det måtte være mot vest. Så rask var han i stand til å tenke, i samme minuttet hun hadde vekket ham.

Den svarte kjolen knitret, bare hun såvidt rørte på seg. Lysglansen i silken skar i øynene. Han kjente seg øyensky for dagslyset også, det gjorde vondt langt innover. Men tenkeevnen var i behold – han prøvde på et regnestykke, og kunne ikke skjønne annet enn at han fikk tallene til å stemme sammen. Attpåtil kjente han seg sulten.

De hadde ikke snakket mer med hverandre. Det var liksom blitt selvfølgelig at han lå der han lå, taus, og hun var i bevegelse rundt i huset, taus.

Forresten, det var mer ei hytte enn et hus. Tømmervegger, lavt under taket, men mye plass. Stor peis i et hjørne, vedovnen like inntil, gamle men hele møbler, antikvarisk fine ting, kunst på veggene, ingen dusinskilderier heller, det han kunne inspisere med sin begrensede synskrets. Bokveggen var det rene bibliotek. To gode lenestoler, med hver sin moderne leselampe. Må ha kostet å få elektrisitet så avsides. På peismuren felt inn et terrakottarelieff. Så ut til å forestille en springende faun med krumt errigert kjønn.

Det hjalp å studere tingene nøye, fjernstudere dem, i de varierte avstandene han hadde til dem. Det hjalp i hodet. Så snart han slapp blikket fra noe bestemt, skar det allerede litt lave dagslyset rett fra vindusglasset og i netthinnene.

Lyden hun forårsaket kom fra det rommet som måtte være kjøkkenet. Fra stua var det bare to dører innover. Og han visste hvilken av dørene kistebærerne hadde gått inn og ut av. En stund hadde han hørt during fra kjøkkenet, av en vaskemaskin. Han resonnerte: hun nøler ikke med å gjøre reint lakener og putevar etter ham.

Sulten var blitt plagsom.

Endelig var hun der igjen.

– Vi skal snart ha. oss litt mat. For nå må De være sulten? Men jeg måtte ta en rask vask først. Tillot meg å ta med undertøyet Deres også. Det var gjennomvått av svette, da jeg tok det av Dem. De kunne ikke ligge med det på Dem. De må unnskylde.

Ikke så mye som et glimt av spøkefullhet hos henne. Hun bar sorg.

Kjolen var for stor, eller hun for mager i den, stoffet la seg ikke om noe kvinnelig. Hadde det ikke vært for håret, ville hun ha vært mindre pen. Iallfall var hun fri for tiltrekning.

– Jeg kjenner meg mye bedre, svarte han, da hun spurte direkte om tilstanden.

Neste gang hun kom, bar hun ut renvasken, og luftblaffet utenfra gjennom åpne dører, var så fornyende at han ville kastet pleddet av seg og prøvd sittende stilling, om han ikke hadde vært så naken.

Et sinne var langt på vei av den grunn: hva mente hun med å tillate seg å ha ham i sin makt?

Gjennom dørkarmer så han henne stå mellom to trestammer og henge opp vasken. Det drev et grønt skimmer omkring henne, det måtte komme fra alt granbaret ved inngangen. Lakener og putevar (som han hadde gjettet), og etter hvert gjenkjente han sitt eget: kort underbukse, netting undertrøye, olivengrønn skjorte.

Det var latterlig. Svart komikk. Død manns og levende manns plagg solidarisert. Var hun ikke taktløs, så var hun instinktsløs.

Da hun var inne igjen og hadde lukket, sa han aggressivt:

– De har nok rette laget med sengeliggere!

– De høres bedre ut nå, svarte hun. Og som gjest måtte han kjenne litt flauhet. For det han hadde sagt var visst hans første personlige ord til henne. Til en samaritan. Dertil en samaritan også rammet av egen ulykke. Han ville pynte på det. Han sa:

– Det jeg undres over, er hvordan De greide å få meg så fint til sengs. Jeg er da ingen lettvekter heller.

– Å, De hjalp da også til litt selv. Om De kanskje ikke husker noe av det, så greide De komme Dem på bena og gå de skrittene. Med min hjelp. Det er rart med de reservene som fungerer uten å være fullt bevisste. Men nå er iallfall jeg sulten.

Det ansiktet har ikke grått på lenge, tenkte han. Og det var som en god tanke: du blir ikke skyldig henne mer enn alminnelig takk.

Hun kom med brett og koppstell. Skjøv det lave bordet inntil sengeleiet. Skårne smørbrød på brettet, enkelt pålegg. Melkemugge og glass. Kaffekjelen.

Mens hun satte til rette tingene, snakket hun, forretningsmessig.

– Legen kunne godt komme innom. Men da jeg forklarte ham symptomene, de jeg har kunnet iaktta – at De for eksempel ikke har hatt brekninger – mente han at det nok kunne være en liten hjernerystelse, men at det neppe var annet å foreskrive enn ro. I det minste et par dagers ro. De burde bare ikke sove for mye. Ja, jeg kjenner legen godt. Han har vært her tidligere, hos min far. Sist så sent som i går. Han skrev dødsattesten.

Han svarte halvt til seg selv:

– Jeg bør komme meg avgårde. Hadde jeg bare hatt bilen her.

– De kom ikke så ubeleilig som De tror.

Hun skjenket kaffen med rolig hånd, men det var kommet noe redd i øynene hennes, de festet seg i hans nå, og det var ham en tilfredsstillelse å se henne litt mindre rasjonell.

– Jeg er igrunnen takknemlig for å ha Dem her. En vilt fremmed. Fordi De er vilt fremmed. Det hjelper meg til å være opptatt av – av et annet menneske. Skjønner De ikke det?

– Er De så alene. Ingen slektninger? Ingen venner?

– Ingen jeg vil sette pris på å ha her.

– Meg?

– De er jo prisløs. Om jeg kan si det slik.

Nå smilte hun, i brøkdelen av et sekund var det fylde i munnen.

Hun fortsatte, fort ut av smilet:

– Forøvrig. Jeg kan jo godt hente bilen Deres. Så står den her. Om De skulle ombestemme Dem.

Han burde presentere seg. Det hadde han så vidt han kunne huske ikke gjort. Men det var som navn og adresse ikke interesserte noen av dem.

– Så, De kjører bil.

– Har iallfall gjort det.

– I pungen i bukselomma mi, der finner De bilnøklene.

Han forklarte hvor bilen stod, og da han beskrev den gamle husmannsplassen som eides av en fru Åkerø, visste hun hvor det var. Hun hadde vært på plassen, når hun gikk søndagsturer.

– Det er en snarvei, en sti dit, en halv times gange.

De fortsatte måltidet sammen. Han maktet bare et smørbrød, svimmel av å ha sittet oppreist. Han hadde avslått, da hun ville finne et plagg til den bare overkroppen hans. Han var veltrenet og fettløs å se på, og lite lysten på nylig avdødes lusekofte.

Hun hadde fått bilnøklene og hadde nørt opp på peisen, og skulle til å gå.

– Kan jeg få låne bilen et ærend bort i kjøpesentret med det samme?

– Gudbevares.

– Er det noe De selv trenger?

– Jeg har sluttet å røke. Annet kan det vel ikke være spørsmål om.

At han kunne bidra til husholdningen, fant han ikke verdt å nevne, han visste hun ville avslå.

Hun lot kaffekjelen og koppen hans stå igjen på bordet.

Så var han alene, og det virket momentant som en innsprøytning til aktivitet. Han ventet bare til peisvarmen hadde tatt seg opp, til han kunne kjenne heten som kjærtegn mot bar hud.

Langsomt, med små prøvende rykk om gangen, reiste han seg ut av sengebenken, stod og svaiet til det balanserte uten støtte for hendene, gikk med avmålte skritt ut i rommet. Tyngden i bakhodet var der, murrende, kroppen klammet av anstrengelsen. Han fortsatte, nær veggene, med en stolarm eller annet støttepunkt stadig for øyet. Gikk en runde, to runder, ble varm og tørr under fotsålene over tykkvevde filleryer.

Måtte erkjenne: det vil ta litt lengere tid. Det er heller ikke bare et treningsspørsmål.

Han hadde tatt rast ved en dør, hang over klinka og fikk pusten roligere igjen. Bilder og bokrygger dreide langsommere. Til karusellen stanset. Oppdaget at det var soveromsdøra han stod ved.

Det kunne være kroppstyngden hans, mer enn en nysgjerrighet, som klemte klinka ned, så døra åpnet seg. Han så inn i det halvmørke kammerset. Med ett vindu. I øst. Rommet var ikke større enn at en bred seng fylte mesteparten av plassen. Teppene lagt over sengeenden, bare madrasser og puter som ventet på overtrekk og lakener. En gammel dobbeltseng med små nattbord. Ved den ene veggen kvinnelige ting på en kommode. Stort speil over. På den andre veggen en halvåpen dør inn til et knøttlite bad. Takdusjen og en glasshylle med to tannglass og barbersaker var synlig for ham.

Ikke noe av det angikk ham. Det var en ren tilfeldighet at han fikk syn for hvor hun hadde nettene sine. Han dro døra igjen og begav seg på tilbaketuren.

Det hadde vært som en lang hardtur. Han lå lenge uten pleddet etterpå, for å få luftet av seg klamsvetten – til kroppen frøs seg tørr. Tyngden i bakhodet var en massiv klump.

Hun kom ikke før i skumringen, og da hadde han sovet så lenge og dypt at hun måtte ruske ham våken. Bilnøklene lå på bordet. Hun hadde fått en friskhet i kinnene.

– Det gikk fint. Kan ikke huske sist jeg kjørte en bil. Vet ikke en gang om jeg har gyldig førerkort lenger. Vet ikke hvor jeg har gjort av det heller.

– Da tok jeg en stygg sjanse.

– Bilen står utenfor. Litt for stor for meg. Men har en engang lært å svømme – ja, så er det rart som en kan det. Vil det ikke smake med noe varmt nå?

Hun stod ved peisen, bøyd, og det kom form i kjolen, i svaie hofter, og liv i peisglørne med blåsebelgen.

– De har mer grunn til å være sulten enn jeg, mumlet han. – For mitt vedkommende ville jeg gjerne få på meg litt mer klær.

– Unnskyld!

Hun sprang ut, kom igjen med klesvasken, snusende i favnen full av rent.

– Sol og vind kan oppbevares, sa hun og rakte ham tøyet, – men De kan da få låne en pyjamas.

Han fikk ikke sagt neitakk, så rask hun var inn i soverommet – hun hadde fått en fortere bevegelighet etter bilturen, så det ut til. Nesten en iver. Og han ble nødt til å ta imot pyjamasen.

– Den er aldeles ny. En gave en gang. Som aldri ble brukt.

Hun redde opp inne hos seg selv, han hørte hviskingen i lakentøy som ble strukket ut og glattet med hender, forte de også, putene puttet i várene og ristet luftige, tepper foldet ut – mens han tredde på seg pyjamasen, sterk i fargene var den, passet som sydd til ham. Lett og fin i stoffet, enda han kjente det som å ha fått på seg en rustning. Velværet ville ikke innfinne seg, han var uvasket, hadde ikke fått pusset tennene, var skjeggete. Lå seg surere av ufjelgheten. Enda det braste og duftet fra kjøkkenet. Nå var hun der.

Han fikk ligge og granske henne nærmere, mens hun bar til bords. Ansiktet virket yngre i halvlyset, halsen ung, bar hodet høyt, i profil var hun skarp, de fyldige øreflippene hadde hull for ringer – hendene hadde en eneste ring, en glatt ekteskapsring. Hårrødmen og skjæret fra peisvarmen gav ansiktet en varme som forsvant når det ikke hadde dette lysspillet. Hendene var smale, med lange fingrer – de måtte være gode å ha med å gjøre.

Manns tanke var han ikke uten, men han gransket uten følelse, som en ren betrakter – hun kunne ha vært et dyr og fått samme interesse.

– Jeg har gjort istand noe raskt og lett. Bacon og sopp. Stekte et par fiskeboller også – om De heller vil ha noe så lett. Nei, legen sa ikke noe om hva slags mat De burde ha. Tenker vi tar kaffen med det samme. Kaffe blir en våken av.

Hun smurte brødstykkene for ham, skar opp fleskeskivene, gjorde det lett for ham. Han spiste langsomt og nøt det, mens hun snakket, spiste mer enn ventet og uten å merke kvalme.

– Ja, jeg fikk nå underrettet Deres familie.

Han stanset midt i en tygge, mistet velværet som hadde vært underveis med måltidet.

– Det var da faen. Kjenner De min familie?

– Kan ikke si jeg gjør det, Even Evjer. – Men jeg følte meg forpliktet til å ringe Deres kone. Navnet Deres fant jeg jo både i førerkortet og vognkortet som ligger i bilen. Adressen også. Telefonnummeret.

– Jeg har rent glemt å presentere meg. De må unnskylde.

– Alt fungerer ikke perfekt med hjernerystelse. Selv med en aldri så liten en, kan en komme ut av folkeskikk.

Det ble sagt med en snev av fornærmelse, mindre av giftighet, men fornærmende. Han godtok at hun var den fornærmede.

Han hadde en meget klar erindring om at han hadde en familie. Hadde hatt den hele tiden. I bevisst tilstand. Men det var pinlig at det syntes å ha mindre betydning for ham at noen stod ham nær.

– Jeg beroliget Deres kone. Syntes det var rart om hun ikke var bekymret. Hun var det. Syns De ikke en kone skal være så interessert?

– Naturligvis. Syns bare jeg er blitt for mye til besvær.

Han fortsatte å spise uten matlyst. Hun kom med ny forsyning. Han måtte akseptere:

– Da har vi henne her i løpet av morgendagen. Min kone.

– Jeg sa det bare var ro De trengte. Et par dagers ro.

Han hadde gjort henne fåmælt igjen, de fortsatte i taushet, han prøvde komme på alt hun hadde snakket om, som hadde vært uinteressant, bare halvhørt. Av det hun hadde sagt fram og tilbake en times tid, minst det, hadde han merket seg bare det vesentlige.

Omsider:

– Har jeg glemt å takke for at De ringte også?

– Så vidt jeg husker har De det.

– De må ikke misforstå. Men det kommer kanskje litt langsomt til meg. Unnskyld, hva var det De het?

– Jeg heter Johanne.

– Johanne. Det var lite og greit.

– Når det gjelder etternavn har jeg et par å velge mellom. Vet ikke riktig om jeg skal fortsette å bruke det jeg nå har hatt en del år.

Øyeblikket var der til å gi henne igjen.

– De sa han var Deres far?

– Jeg sa visst det. Ja, han kunne vært min far. Var det kanskje også.

– Så mye eldre?

– Det også. Men De tar feil, om De mener han var for gammel til en kvinne.

Hun tok av bordet med trette hender, aktiviteten var borte. Hun var kanskje plutselig kommet på at hun bar sorg, fersk sorg. Uten noen trang til å hjelpe henne, sa han:

– Har dere bodd her hele året?

– Nesten hele året. I ti år.

– Her er da ensomt å bo fast.

– Det har vært det. Han var folkesky.

– Mye bøker.

– Han levde med bøker. Bøker var hans liv.

– Så er De ikke glad i bøker.

– Jeg vet ikke noe mer verdt å være glad i.

Nei, han var ikke nysgjerrig på henne, ønsket ikke å bli klok på henne, spurte seg for av ren høflighet.

Hun hadde flidd bordet, tent to stearinlys, lagt fram en kortstokk – begynte å blande kortene og så på ham med både nære og fjerne øyne. Da hun tok til å gi, sa hun:

– De er litt underlig. De har ikke en gang den mest konvensjonelle medfølelse.

Hun gjorde ham ikke på noen måte skamfull, han registrerte det med seg selv, alt han kunne kjenne i sitt eget var kjølig.

– Jeg kan som kjent ha pådratt meg en hjernerystelse. Om aldri så beskjeden. Men jeg har ennå en merkbar fornemmelse av den her i bakhodet.

Det var ment sarkastisk, selvironisk, men låt oppstyltet, hørte han selv.

– Jeg forstår, sa hun.

Hun delte ut kortene, de skulle spille sistestikk, en uanstrengt beskjeftigelse. Han satt med en pute mellom hodet og bokhylleveggen og var klar.

– Våre omstendigheter er heller ikke normale. Hverken Deres eller mine. Det er godt å ha noe felles. Jeg kan ikke få fra meg at slik kom De i rette øyeblikket. Jeg har ikke snakket med et fremmed menneske på så lang tid at jeg kan huske hvordan det var, hvordan folk snakker sammen – jasså, De hadde esset til sist. Skal jeg gi for Dem. Har bedre armslag.

Hun delte kortene for en ny runde.

– Hvordan gikk det for seg at De falt så stygt?

– Det var ei rauskjor.

– Hva er det?

– Ei skrike, lavskrike. Pen fugl, men fullstendig verdiløs.

– Så skjøt De ikke den.

– Det var det jeg gjorde. Men jeg stod så kjelkete til, da jeg smelte av.

– Meningsløst.

– Vet ikke det. Den var så forbanna innspåslitent nysgjerrig.

– Nysgjerrighet er en god egenskap.

– Syns De det.

– Vi var ikke mennesker uten nysgjerrighet. Og en rau- – hva var det De kalte fuglen?

– Rauskjor. Den har fått rette navnet. Skjore, skjære – ja, De vet. Fulgte meg hvor jeg gikk. Et helt kull av dem.

Han vant også andre omgangen, hun gav fine kort, så hun fikk fortsette å gi.

– De skulle ikke skutt den.

– Så satt jeg ikke her.

– Nei, så satt De ikke her. Så satt ikke vi her.

– Forresten, en bommer alltid på rauskjor. De trenger ikke ha noen medlidenhet med den. Det var jo jeg som fikk smellen.

– Det fortjente De. Men jeg har jo rent glemt at legen sa at jeg godt kunne by Dem et glass konjakk. Jeg har en fin gammel konjakk stående. Min mann var en skjønner. Ja, drikker De?

– Med legens tillatelse.

Hun la mer bjørk i peisvarmen og hentet flaske og glass. De skålte i en taushet som kunne bety en ærbødighet for avdødes minne. Og de skyldte ham den edle drikken. Lot den sveve under ganen, svinne inn i de skjønnsomste hjernevindinger.

Så tok hun en dyp slurk og sa rett på:

– De har nok fått inntrykk av at jeg hatet ham.

– Nei, det kan da ikke jeg ha noen slags mening om.

– Jeg gjorde nok det. Jeg hatet ham.

Hun fortsatte:

– Men han var en vennlig mann. Bare så ensom. Så ensom at det ikke fantes vei inn til ham. Jeg trengte til trygghet en gang, og trodde den var å få hos ham, den eldre mannen. Syntes han var gammel alt da. Men en kraft. Han brukte meg fullt ut til han ble liggende – ja, også etter at han ble liggende. Så jeg kan slik ikke ha hatt noe å beklage meg over som kvinne. Hvor lenge kan en mann ha denne brukerevnen? Jeg kaller den det. Til han dør, tror jeg, samme hvor gammel. Iallfall som vilje.

– Hva vil De nå? Når De nå ikke lenger er i bruk?

Han etterlyttet spørsmålet sitt. For et døgn siden ville han ha sagt sånt på en helt annen måte. I en lang sving utenom. Hva kom det av, en forandring i adferd – var det denne fremmede kvinnens vesen, hennes åpenhet, han likte henne ikke.

– De spør for meg, svarte hun, – det er jo noe sludder at noen kan ta seg selv i bruk. Uten å ha en å bruke.

– Vil De fortsette å bo her? Alene.

– Vet ikke hva jeg vil. Enda jeg har planlagt lenge. I årevis. Økonomisk har han vært omtenksom. Tror ikke jeg vil selge dette stedet. Ikke straks. Mulig jeg leier det bort. Her er jaktrett i skogene også – ja, det er det! Han delte den med Deres bekjente, Åkerøs. De jaktet sammen, da Åkerø levde. Jeg var aldri med dem. Men nå vet jeg iallfall hva for et vilt denne rauskjora Deres er.

– Den kan ikke kalles vilt. Men hvordan vet De at Åkerøs er mine bekjente?

– Den eneste som kan ha gitt Dem rett til å jage rauskjorer på disse kanter er Elisabet Åkerø. Og det var ved hennes hytte De hadde parkert bilen.

– Det stemmer med Deres antagelse. Men som jeg sa, rauskjor er ikke et jaktvilt.

– Det var Deres feiltagelse.

Kortleiken begynte å tape interesse, de la stadig på feil kort begge, og det ble til at det hele fikk ligge. Og han var trett av den kunstige sittestillingen, lettet over å få legge seg nedpå igjen. Dessuten var det bare hun som var snakkesalig, han hadde igrunnen fått vite nok om henne. Tyngden i hodet kjentes naturligere, mer som en alminnelig tretthet enn en skade. Konjakken kunne ha virket bedøvende, de hadde drukket noe mer enn meningen var. Rødmen i kinnene hennes kunne skyldes både det og belysningen.

– Hva slags profesjon hadde Deres mann?

– Bøker.

– Skribent?

– Han skrev lite selv. Ingenting i de senere år. Det var alt hva andre har skrevet og skrev han beskjeftiget seg med.

– Så ble det så mye mer å leve av.

– Jeg sa jo at han var en bruker. I det også. Og han hadde gammel god formue.

– Så har han sikret Dem slik.

– De har rett i det. Ingen rikdom, men jeg er jevnt bra lønnet.

– Jeg mente det ikke slik.

– Det gjorde De. Og det er nøyaktig mine egne tanker om den side av min situasjon.

Hun bar fremdeles sørgedrakten sin, hadde ikke brydd seg om å skifte til noe friere. Han tenkte: det faller seg så selvfølgelig å være dis, så lenge hun er svartkledd. Vi vil neppe rekke å bli dus innen jeg takker for meg i morgen. Han ønsket at hun snart ville si at hun var trett. Hun hadde hatt et anstrengende døgn. Men hun skjenket i glassene på ny.

– Vi tar resten. Jeg vil ikke se mer av den. Det er hans siste konjakk. Iallfall av dette merket.

Hun svingte glasset, dystert lystig, uten et glimt i øynene, blå, kalde øyne.

Han drakk ut med henne, de helte det hele ned uten velbehag, som en dót-dram etter resultatløs jakt. Med det samme det var gjort, reiste hun seg og gikk stivt mot kammersdøra.

– Tror ikke vi skal legge mer på peisen. Syns De det er blitt for varmt, kan jeg lufte litt.

– Neitakk. Men jeg skulle gjerne ha – –

– Åja, jeg burde ha tenkt – vi har nok en gammeldags do bak nordveggen, men De får nå bruke det mer siviliserte vi har her inne.

Hun ventet for å se hvor godt han klarte seg alene på to ben. Litt ustø, men han vinket henne unna, fortsatte nesten støtt. Hun fant litt opprydding på kjøkkenet, mens han gjorde seg ferdig. Det var klosett inne på det lille baderommet. Før han gikk ut igjen og tett forbi dobbeltsenga med teppene trukket fra nyvasket hvitt med sol og vind i, hadde han sett seg i badets speil: et ansikt han ville kjent bedre igjen etter en barbering.

Hun hadde ordnet og lagt bedre til rette sengeplassen hans, da han kom inn igjen. De ønsket hverandre god natt, og hun lukket mellom dem.

Han sovnet med det samme han hadde fått hodet på puta.

III

I gryet – det var såpass lyst at han kunne se tallskive og visere på et Toten-ur i kroken lengst unna – våknet han, svettevarm. Lufta i rommet kjentes stinn.

Ørsken kom han seg på bena og vrengte av seg den fuktige pyjamasen, lette etter noe å tørke seg med, fant det ikke. Hadde en desperat trang til å slå lens, og den normale morgenstivheten i lemmet. Naken som han var gikk han ut, fór varsomt da han åpnet de to dørene, lot dem stå åpne, mens han lettet seg i granbaret. Det gjorde ham godt både det og kaldlufta, morgenlyset gnistret i rimete barnåler. Han stod der til kroppen kjentes som etter en iskald avrivning. Hodet ble klart, alt i ham et beredskap av tilfredshet, det registrerende lemmet beholdt sin reisning.

Inne i gangen gjorde han knebøyninger til pusten ble hørlig og hjertet slo raskere.

Da han hadde lukket dørene så langsomt forsiktig at det ikke gav lyd, kom han på noe, plutselig en heteiling av en plikt han hadde glemt. Begynte å lete rundt i rommet, og fant endelig geværet. Det stod inntil veggen ved gulvuret. Han brakk kamrene opp, tok ut den ladde patronen, og den som var tom etter rauskjorskuddet, det var den i høyre løp. Patronene stakk han i en jakkelomme, jakka hang der på sin stolrygg, slik hun hadde hengt den, med benklærne lagt over, jevnt etter presskanter som så vidt var synlige.

Han hadde lukket ladekamrene og skulle til å sette geværet tilbake på den plassen hun hadde gitt det, da hun stod i kammersdøra.

Han prøvde ikke dekke seg med noe, stirret henne rett inn i ansiktet, mer tent til et sinne enn overrasket. Og det var så lyst at øynene hennes ble nære og gjengivende som speil. Han så seg selv i dem, 1,86 cm høy på barfoten, slank og velbygget med fine trimmuskler, ikke arbeidsmuskler, mørk i hårlaget, alt hodehåret i behold, nesten ikke grånet, strengt skåret ansikt, nesen lett buet med skarp rygg, høye kinnknoker, grå øyne – om det kunne oppdages i hennes, eller det var hennes som så det, slik det var hun som så ham detalj for detalj – hakepartiet bare litt skutt fram, ikke mer enn at det også kunne virke vekt, uten skjeggskyggen ville det kunne bli tatt for å være vekt – god bredde over skuldrene, hvelv over brystet, hårløs, magen konkav, smale hofter, lange lår – brukerevnen fylt av vilje.

Alt så hun, del for del, beskuet det, selv geværet var i speilet, rettet mot henne, hele skikkelsen hennes var et speil.

Hva hun selv var verd, var det lite å se av i den vide, lyse, gulvside nattkjolen.

– Jeg hadde glemt å ta ut patronene. Det skal en aldri glemme, når en setter et våpen fra seg, sa han, – beklager at jeg har vekket Dem.

– Jeg var våken. Fant en håndbok i nattbordet, der står det utførlig om rauskjora, og jeg har jo sett den uten å vite noe om den. Skal du ikke legge fra deg geværet?

Han stilte det bak seg mot veggen nærmest.

– Kom, da! Gjør meg den tjenesten. Kom!

Hun rakte ham en hånd, han gikk mot den uten å gripe den.

– Tjeneste?

– Ja, ren tjeneste. Noe mer vil jeg ikke. Du kan det da, du?

Han fulgte henne inn, uten å ha mistet spenn, rolig, avventende, med normal puls. Ventet til hun hadde lagt seg til rette, avkledd. Hun var spe, glatt i huden, kroppen langt yngre enn ansiktet.

Så fulgte han henne som hun ville det, hennes minste anvisninger, mekanisk utholdende, virilt uten ømhets delaktighet, og så ansiktet under seg røpe alle sine trekk fra ungt til eldre.

Endelig:

– Takk. Nå kan det være nok.

Straks hun hadde sagt, det, løste han seg ut i henne. Stod umiddelbart opp, gikk inn i badet og dusjet det hele av seg.

– I bilen har jeg en mappe med toalettsaker, sa han inn til henne, – jeg kan vel stikke ut og hente den som jeg er?

– Jeg gjør det, jeg har fått på meg litt.

Hun kom i morgenkjole med sakene, rakte ham mappa diskret gjennom dørgløtten.

– Klærne legger jeg her på sengen.

Da han barbert og fjelget, i full stand rengjort, påkledd, kom inn til nøret peis, strøk hun forbi fra kjøkkenet.

– Vil De være så snill å holde et øye med kaffekjelen?

Hadde de ikke sagt du til hverandre? Hun hadde iallfall gjort det. Til en tjener.

Hun kom i samme sorgen, i svart, blek, grå – dekket opp, serverte, pratet om været, så fin en høst, den aller første frostnatt. Bakken på skyggesiden var rimhvit.

Han åt med all den appetitten som var spart opp innpå andre heldøgnet.

Etter måltidet satt de med åpne dører. September gylte seg blankt inn og fornyet bokforgyllingene.

I stemningen sa hun, forbi ham, ut mot klarværet:

– Det var første gangen jeg har fått bruke en annen. Jeg fikk bruke en mann. Jeg brukte deg.

– Med min tillatelse.

– Med mitt ønske.

– Hva har De oppnådd med det? Vi er Dis. Best så.

Han tenkte: jeg bør visstnok kjenne meg lettet, så aldeles uten forbindtlighet det hele var, den ene tjenesten den andre verd – men jeg unngår ikke å tenke nærmere over det, om det på et eller annet vis kommer til å plage meg.

De kom, da han var i ferd med å gjøre seg i stand til å dra avgårde på eget ansvar. De hadde tatt første tog, drosje fra nærmeste stasjon.

Enken stod svart i åpen dør og bad dem inn over baret: kone, datter og dattersønn. De omfavnet ham etter tur, behersket beveget. Roet seg straks, da han hadde pekt på baret og gjort dem fullt oppmerksom på den sørgekledde. De kondolerte og forsikret om at de på ingen måte var sultne. Så farvelet falt samtidig.

Han merket seg hvordan de øyefór hverandre, og raskt antatt var hvers bedømmelse omtrent sånn:

Konens:

Hadde hun tatt bedre vare på ansiktet sitt, ville hun sett yngre ut. Blir så altfor blek i sort også. Den kjolen passer henne ikke heller. Håret kan ikke være farget. Vakrere rødt hår har jeg ikke sett. Klok i øynene, men de er kalde – det er noe påtatt ved sorgen hennes. Meg liker hun ikke. Ikke umiddelbart. Hun får meg til å føle det. Men storartet at hun har vært så hjelpsom. Under de omstendigheter hun selv er i. Hadde ikke tenkt meg henne sånn, etter stemmen i telefonen. Likte jo ikke at en vilt fremmed skulle ha ham så hjelpeløs. Gudskjelov at det gikk godt. Jeg er så takknemlig. Hun må da ikke få det inntrykket at jeg er utakknemlig.

Hun sa det gjentatte ganger:

– Jeg er så takknemlig!

Enkens inntrykk:

Lys og ferm, moderlig barm, god i munnen, et av disse rynkefrie hustruansiktene som alltid har et smil, det samme smil. Holder seg godt, må ha vært mer enn alminnelig pen. Maken til datteren. Lyse blondiner begge, av dem det blir sagt om: så søt hun er! Men hun har karakter, vilje også, lystenhet – den lange overleppen. Håret har hun farget litt mørkere enn det var, forsiktig – nei, kanskje ikke, lyst hår holder seg lenger – hun har det godt med seg selv. Godt med ham også, da, skulle en tro. Barnebarn. Hun kan være klokere enn hun ser ut til. Ta ham bare med. Jeg har hatt ham det jeg ville. De skylder meg ingen takk.

Hun sa det:

– De skylder meg ingen takk.

Da de satt i bilen, datteren ved rattet, kom smågutten til orde:

– Fikk du en stor fugl, bestepappa?

– Jeg fikk ingen.

– Hvorfor skjøt du, da’a?

Datteren brøt av:

– Nå må du ikke mase på bestepappa. Du vet jo at han har slått seg så i hodet!

– Jeg skjøt bare på en nysgjerrigfugl, svarte han mutt.

– Åssen fugl er det, ’a?

– Rauskjor.

Han satte seg bedre til rette, for å gi sin kone ledigere plass, og de var kommet så langt som til en sving ut av skogbandet – i det samme så han seg tilbake.

Hun gikk der glinsende svart i sola utfor trammen og samlet granbaret opp i et fange.