Kjersti Scheen

Ingen applaus for morderen

Kriminalroman

Gyldendal

«Jeg er alltid blitt sviktet av menn.

Når jeg stakk min vei, gikk de.»

Kapittel 1

Mørk novemberkveld i Oslo, det var stjerneklart, men byens lys stjal oppmerksomheten og himmelen over Hambrosgate var brun.

– Sepiafarget, som blekksprutblekk, tenkte Margaret Moss dystert, hun lente seg inntil husveggen og så drosjene komme og gå.

Teatertid.

Paris! Paris! sto det over henne på baldakinen, det var et lystspill som hadde gått i to måneder alt og i kveld skulle privat etterforsker Moss ikke forske i noe som helst, hun skulle oppsøke teaterfortida si og samtidig glede sin gamle tante, de skulle se stykket på Odeon sammen.

Men tante Maisen var ikke kommet ennå.

Hun var forhåpentligvis på vei fra Smestad i drosje, oppkavet og neddusjet med parfyme, Chanel no.5, edel årgang, antakelig 1976, nåja, det etterhvert stadig mer kjemiske islettet dempet vel både portvinsånden og den smule inkontinens tante Maisen ikke ville vedstå seg.

På sin side var Margaret ofte plaget av noe hun så på som sitt alter ego, en stemme i hodet som ustanselig brydde seg med det hun gjorde, iblant med den hardkokte tonen fra film noir, iblant som en melodramatisk dameromanheltinne. Nå var den plutselig der.

Natten stupte uten nåde ned over menneskene i den frysende byen. Privat etterforsker Moss smilte. Det var ikke noe pent smil. Moss og natta var slik sett på parti.

– Særlig, tenkte Margaret og byttet fot.

Det var kaldt i kveld.

Der kom det en ny drosje, og Margaret kjente igjen tanten sin idet lyset ble slått på og sjåføren snudde seg for å få betaling.

Maisen kavet i veska.

Margaret holdt seg i skyggen ved veggen. Hun hadde en lang dag bak seg, avslått en jobb, dessuten. Vel, utsatt å svare på om hun ville ha den. Det var det at hun trengte penger, men det var visse ting som – shit! Tenke på det i morgen.

Og der kom Maisen Moss Pedersen, i lakkpumps og cape med sliten rev.

– Hei, Mais, sa Margaret og trådte ut i lyset. – Har Karen ringt?

– Nei, sa Maisen og tok etter niesens arm med nervøse fingre. Hun var ikke ofte ute. – Men lastebilsjåføren har. Roland, vet du. Du husker ham?

Margaret snublet i dørterskelen og måtte ta seg for.

– Gud, sa Maisen og tok seg til hjertet. – Er det den blinde som støtter den halte eller hvordan var det, hvis ikke du heller klarer å holde deg på bena, så vet jeg sannelig ikke, har du billettene?

– Jada, sa Margaret.

Teppet var ennå ikke gått opp, Maisen snakket og viftet seg med programmet, så seg diskret rundt til alle kanter, vanskelig bakover med forkalkning i nakkehvirvlene, men alt går for den som vil.

– Margaret, se der! Du, hun er blitt gammel, hva?

Margaret lagde en ubestemmelig lyd, et sted mellom ja og nei, det pleide å være nok og var det denne gangen også, tanten skravlet videre, opprømt og med røde flekker i kinnene.

Hun hadde spilt på Odeon sjøl, Maisen. I det samme stykket de skulle se nå, bare at da het det «Min frue fra Paris» og Folkman Schaanning hadde vært deilig og det hadde vært helt i starten på Maisens spinkle karriere.

Margaret holdt i veska med klamme hender. Roland hadde ringt. Hun hadde ikke sett han på – hvor lenge? Snart fem måneder. Ikke siden ryggen hans forsvant opp Karl Johan mot Egertorget en het junidag, og siden hadde han ikke gitt lyd fra seg. Og ikke hadde hun kontaktet han. Han kunne sitte der ute på Prinsdal med kone og unger og de lange trailertransportene sine!

Faen heller.

– Sa Roland hva han ville, sa hun da tanten måtte opp for luft. – Nei, sa Maisen. – Kan du begripe hvorfor de ikke kan spille stykkene slik de var? Paris! Paris! Hørt på maken. Det står her at – ja, hva står det…

Hun holdt programheftet langt fra seg og kneip øynene sammen.

– Meget aktuelt også i vår tid, står det. Hmff! Det sier de alltid!

Hun flyttet irritert på de tynne leggene i brune kreppstrømper, Margaret arkiverte Roland Ruds overraskende telefonoppringing og så seg rundt.

Odeon var et stilreint og vakkert funkisteater med hvitt, hvelvet tak og svartlakkerte balkonger. Sjøl hadde hun aldri vært fast ansatt her, det hadde vært National og DNS i Bergen for henne. Men hun hadde faktisk opptrådt her, en liten sang- og danserolle. Den gangen hun var meget ung og meget slank og endatil hadde kunnet steppe, gudbedre.

For det var før jussen, før den korte tida i politiet, før hun begynte sin karriere som en ikke særlig vellykket privat etterforsker og der smatt tanken på Roland Rud fram like forbannet, men hun skøyv sin mentale arkivskuff resolutt igjen og så glei forteppet på Odeon til side og stykket var i gang.

I pausen drakk Margaret pils og tante Maisen portvin ved en mattslepen glasshylle i foajeen.

– Hva synes du, spurte tante Maisen og dyttet en hårnål på plass i det oppsatte håret.

– Jo, sa Margaret. – Lita Thue holder seg, hun. Hun er eldre enn meg. Men alle får jo pene bein på så høye hæler.

Hun var i dårlig humør. Likte ikke lystspill av denne typen noe særlig, heller. Hvorfor i all verden hadde Roland ringt?

– Der er Carl Meyer, teatersjefen vet du, sa hun fort. – Hvem er det han har med seg, dattera si?

– Margaret, da!

Maisen tittet diskret. – Jeg kjente faren hans. Han var fiolinist ved orkesteret på National. Vakker mann. Faren, mener jeg.

Og der flyttet Carl Meyer blikket og kjente straks igjen Margaret, han rynket brynene og så et øyeblikk uhyre konsentrert ut, så lot han den unge damen stå igjen og balansere hvitvinsglasset sitt, og kom bort til de to ved glasshylla.

– Nå, Margaret, sa han og ga henne hånda, bukket fort og belevent til tante Maisen. – Hva synes du om vår lille, velkonserverte perle?

– Mener du Lita, sa Margaret og Carl Meyer lo. Motstrebende. Han var en mann i sin såkalt beste alder, stor og kraftig, rundt 55, grånende hår, litt bar på toppen men lang bak, det man i sin tid kalte beatles cabriolet, høyhalset hvit genser av noe silkeaktig stoff og ledig, dyr dress.

– Og du snuser stadig rundt i søppelkassene på jakt etter utro hustruer, sa han og Margaret tenkte at han ikke hadde likt det med Lita.

Men de var jo ikke gift lenger.

– Hvem er det som står der borte, parerte hun. – Jeg visste ikke at du hadde barn?

Blikket hans smalnet. – Det er min kone, sa han. – For øvrig har jeg to. Barn, mener jeg.

Margaret så ned i glasset sitt. – Jaha, sa hun. – Jeg har ett. Hun heter Karen og går for tida på folkehøyskole. Hva gjør din? Kone, mener jeg?

– Hun er ansatt her, sa han, uhyre avmålt og så ut som om han angret at han hadde gått bort til henne. – Hun er danser.

De sto i stim, det sydet rundt dem av snakkende mennesker, en kraftig mann i mørk dress med to glass sherry i hendene presset seg forbi og så i det samme lenge og granskende på Margaret Moss, så flyttet han blikket til Carl Meyer, fort, før han gikk videre.

Det kilte plutselig i nakken på Margaret, et kjølig pust av forskrekkelse. Hun så etter mannen, men han var borte, da snudde hun seg til Carl for å spørre han om det var en bekjent, men han bukket bare kort til tante Maisen og gikk.

Maisen så på niesen sin. – Hva er det med deg, sa hun. – Er du det vi ikke var i min tid, det man er før man får det du vet?

Margaret sukket og satte fra seg det tomme glasset. – Å, sa hun. – Jeg veit ikke. Jeg har vært sånn i hele dag.

Tanten så på henne og de bleikblå øynene ble plutselig blanke. – Vi savner Karen, sa hun. – Det er det det er. Huset er forferdelig tomt uten henne. Vi skulle aldri ha latt henne reise på den folkehøyskolen.

Det ringte.

Pausen var over.

Stykket var slutt. Det svarte teppet med gullornamentene var trukket for og salen tømt for folk. Margaret sto ute i garderoben og ventet med tantens cape over armen. Maisen var på Damer.

Da kom Meyer over det røde teppet, så lydløst at Margaret skvatt da han snakket til henne. – Har du tid et øyeblikk?

– Jeg venter på tanten min, hun er på toalettet, snakk i vei.

Han så på klokka, kastet et blikk rundt seg og sa: – Kan du ikke sende henne hjem i drosje?

Margaret stusset. Hun kjente ikke Carl Meyer så godt. – Er det noe viktig?

– Ja, sa han og plutselig la hun merke til at han glinset svakt av svette i ansiktet. Meyer var en mann i stor pine, hva det nå enn var som pinte han. Han kastet et nytt blikk mot døra til dametoalettet, den var stadig lukket.

Margaret tenkte at tanten nok strevde med strømpebuksa.

Ikke noe lite problem for den som har dårlig balanse.

Langt borte i gangen kom den unge damen som Margaret hadde moret seg med å tro var datteren hans. Hun var svært lys, og hvithudet, munnen mørkerød, som dansere flest gikk hun med tåspissene ut og holdt hodet høyt på den lange halsen. Meyer så henne og trakk irritert på munnen. – Jaja, der kommer Siv også, jeg trodde hun var vel forvart i skuespillerfoajeen. Da får vi skaffe oss en avtale, kan du i morgen?

Margaret stirret på han.

– I morgen, gjentok hun for å vinne tid og samle seg. – Jeg har ikke avtaleboka mi med meg.

Som om det var noen vits, den var så tom at hun kunne det lille som sto der temmelig utenat.

– Trenger du detektiv du, da, sa hun, mest for å si noe.

Imens var Siv kommet helt bort til dem, hun tok Meyer i armen og sa med en stemme like bleik som ansiktet: – Kan vi ikke gå hjem snart, Carl?

– Straks, vennen min, straks, sa han og klappet hånden hennes. – Det jeg trenger, sa han vendt til Margaret, – det jeg er helt nødt til å ha, er en skuespiller i riktig alder til det neste stykket mitt. Ring meg i morgen, så har du jobb!

Tante Maisen kom i det samme ut av Damer og Meyer tok med seg danseren sin og gikk.

– Neimen, lukk munnen da, menneske, sa Maisen irettesettende og tok capen sin.

– Jeg tror jeg hallusinerer, sa Margaret og så etter Meyer der han forsvant ut. – Han vil jeg skal spille. Jeg, som ikke har stått på en scene på hundre år!

«Tain’t what you do, it’s the way thatcha do it,

tain’t what you do, it’s the way thatcha do it,

tain’t what you do, it’s the way thatcha do it,

that’s what gets results».

Oliver/Young

Kapittel 2

Margaret Moss tråkket så svetten silte.

Treningssykkelen hun hadde fått låne, var gammel og så vidt brukbar, hun klarte ikke å stille inn riktig gear og syklet med jevn og blytung motstand hele tida. Hun hadde plassert den midt i stua så hun kunne se fjernsyn for å holde ut, nå flimret et naturprogram forbi, klokka var ni om kvelden og leggene hennes kjentes som armert betong. Hun kom seg av, kreket seg bort til bordet ved sofaen, slengte med et stønn høyrebeinet oppå og tøyde ut. Det svei som ild i musklene. Faktisk verket hun overalt, og dagen etter hadde hun time hos dansepedagog klokka åtte. Om morgenen.

Hun byttet bein og buet ryggen bakover, det knakte og hun tenkte: – Dette overlever jeg ikke. Kom seg i sofaen, la seg flatt ned og lukket øynene. Gud, at hun hadde sagt ja. Hun måtte være gærnere enn hun pleide.

Det var akkurat ei uke siden hun hadde møtt Meyer på Bibliotekbaren. Etter avtale, han ville ikke at hun skulle komme på kontoret hans. – Jeg møter deg ute, hadde han sagt i telefonen dagen etter teaterbesøket. Hun var litt for sein, da hun kom, var han allerede dypt nede i glasset med lettbrus.

– Drikker du ikke noe sterkere, spurte hun og satte seg i sofaen ved siden av han. – Du ser ut som om du kunne trenge det.

Han så skrått på henne men sa ikke noe, servitøren kom og Margaret bestilte en pils.

Hun skulle ikke på jobb igjen etterpå.

Definitivt ikke, hadde ikke hatt et oppdrag på lenge og var blakkere enn hun hadde vært noen gang. Så blakk at hun dagen før hadde vært på nippet til å si ja til en jobb atskillig under den standarden hun likte å tro hun hadde satt seg.

Ei dame hadde bedt henne være lokkedue, ei dame fra beste vest, med diskret dyre klær og flate a’er, ei som gjerne ville ha skikkelig bevis for at mannen hennes knullet damer han plukket opp på hotellbarer i byen.

– Er jeg ikke litt gammel, hadde Margaret sagt og sett tafatt på henne. – Jeg er faktisk over førti.

– Kjære, mannen min er snart sytti, sa dama og blåste blå sigarettrøyk på henne. – Og du er jo ganske pen, om man liker typen, han hopper nok på.

Margaret som ikke gjerne ville bli hoppet på, hadde bedt om betenkningstid.

– Du trenger jo ikke ligge med han, hadde damen rolig sagt og kneppet igjen lakkveska. – Bare dere er nakne og i seng når fotografen kommer, vi må huske på å avtale nøyaktig tidspunkt og det må du holde deg til. Og så må du passe på at døren ikke er låst til hotellrommet. Det skulle vel være greit nok.

Margaret trakk pusten langt, tok en stor slurk av pilsen og så seg om. Ikke mange her så tidlig, mest formiddagsfruer, og så noen journalister fra Dagbladet og VG, de flokket seg rundt et forfatteransikt Margaret ikke kunne huske navnet på. Fra flygelet rant det ut en karamellsausaktig versjon av As Time Goes By.

Meyer så dystert på henne. – Jeg tror jeg er i ferd med å få magesår, sa han.

Så kikket også han rundt seg, lenge. Så ned i bordplata, kremtet, begynte endelig å snakke. Ute gikk formiddagen langsomt over i grått vintertussmørke.

Margaret tok små slurker av pilsen og lyttet, øyenbrynene hennes truet etterhvert med å forsvinne opp under luggen, det var en selsom historie, og hun visste ikke om hun trodde på den.

Teatersjefen på Odeon fryktet mytteri.

Han var bomsikker på at bestemte kretser innafor ensemblet konspirerte for å få han avsatt. På spørsmål fra Margaret om hvordan de skulle kunne klare det, ble han unnvikende, men antydet at det kunne være at de benyttet seg av påstander om triks med regnskapene.

– Det er jo selvsagt ikke tilfelle, sa han og vippet på glasset. – Men det vil ikke ta seg bra ut overfor stat og kommune om det blir sådd tvil om min – om min redelighet. Det er så vidt vi får økonomisk støtte som det er allerede, du vet hvordan det ligger an med slikt.

Svetten perlet på overleppa hans.

– Er du sikker på at du ikke vil ha en drink, sa Margaret, som betraktet ansiktsfargen hans urolig. Den virket som om den hadde tenkt å forlate åstedet.

Han så mørkt på henne og la en beskyttende hånd over mellomgulvet.

– Magesåret, sa han.

Det han ønsket seg, var en spion. Han kalte det ikke det, men det var det han mente. En som kunne lytte når de snakket, i kantina, i gangene, i garderobene, i kulissene. En som var en av dem.

– Det var derfor jeg tenkte på deg, sa han. – Med det samme jeg så deg på teatret med det gamle fugleskremselet, så slo det meg at du var svaret på mine bønner.

– Du snakker om tanta mi, sa Margaret Moss og så at glasset hennes var tomt. Hun løftet hodet og signaliserte til servitøren. – Dessuten er jeg aldeles ute av trening, jeg har ikke sagt en replikk på en scene på ti år.

– Det er ikke så farlig med replikkene, sa Meyer. – Du skal synge og danse!

Margaret så på han.

Servitøren bøyde seg over bordet.

– En vodka, sa Moss. – Veldig fort!

Og nå satt hun her, eller lå, og om ei uke begynte prøvene på «Crazy’Bout My Baby», med Lita Thue og Jan Vogt Johansen i hovedrollene, 12 manns orkester, 14 dansere og privat etterforsker Moss i rollen som påkledersken Elly. Hun strakk de ømme musklene sine. Løftet føttene langsomt ned av sofaen og heiste seg opp i sittende stilling.

– Mmmmm, sang hun lavt med lukket munn. – Mmmmm!

Hadde hatt en passabel alt engang, men det var lenge siden, hun kom ikke til å klare å synge seg opp på så kort tid, det var straffen for aldri å oppløfte en tone, ikke i badet heller.

– Du er altfor sjelden glad, sa hun irettesettende til seg sjøl og reiste seg for å gå bort i hjørneskapet, vel hadde hun tenkt hun fikk kutte ned på drikkinga, men krise er krise. Hun åpnet og kikket inn.

Ingenting.

Det kunne ikke være mulig, hun flyttet på pjolterglassene etter pappa.

Ikke en tomflaske engang. Hun hadde glemt å gå på polet, og den siste skvetten med vodka, hvor var det blitt av den?

Borte. Hun fikk ørlite panikk og gikk støl og stivbeint ut i kjøkkenet, åpnet kjøleskapet.

Melken så surt på henne.

Da var det bare å krype til korset, hun tviholdt i rekkverket og kom seg ned trappa til tanten i første.

Og der var alter egoet igjen: Her kommer den berømte private etterforskeren Margaret Moss, det desillusjonerte blikket hennes treffer det slitte, brune panelet i trappegangen, hun vet hun kan komme til å støte på hva som helst, på absolutt hva som helst bak den lukkete døra, hun løfter hånden og ringetonen gjaller innover og innover …

– Gud, sa tante Maisen og åpnet. – Nå må du ha trent for lenge, du ser ut som noe katten har dratt inn, vil du ha noe å drikke?

Margaret la seg i badekaret med så varmt vann som hun kunne tåle, hennes mest velprøvde remedium mot alle livets tilskikkelser. Tante Maisens portvin sto i et kjøkkenglass på badekarkanten. Margaret tok en slurk og lagde grimase: – Søtt! Så satte hun fra seg glasset og tenkte: Meyer er et patetisk menneske, og det han har funnet på nå, er tåpelig. Jeg kommer til å dumme meg ut, dessuten.

Etterpå tenkte hun: Men det er en jobb.

Hun strakk på beinet og ristet leggmuskelen. Han hadde sagt at oppdraget ikke krevde mer enn hun ville greie, påkledersken Elly skulle være en komisk rolle, den gamle trofaste som har fulgt primadonnaen i alle år, noen få replikker, en dans med ensemblet, inne i starten av første akt, så ut, inne litt i annen og litt i tredje og så med ensemblet i finalen.

Med stepping, oj.

Hun sluttet å riste beinet og så ettertenksomt på det. Lurte på om ikke Meyer hadde flere kort i ermet. Dette med at ensemblet ønsket han vekk kunne hun gjerne tenke seg, men det måtte da være mer enn en frykt for søkelys på regnskapene som fikk han til å hente inn Margaret.

Kona? Den lyse, høye Siv?

Sto hun i med repetitøren og så ville han finne ut av det?

Var hun med i konspirasjonen, hvorfor ellers ba han ikke henne om å spionere?

Alt virket ytterst …hun lette etter ordet og fant det: teatralsk. Noe som har med magi og juks å gjøre, og at ingenting er det det ser ut til.

Inklusive Margaret Moss i Crazy’Bout My Baby.

Hun vrei på seg i badekaret og stønnet. Sjøl under vann kjente hun musklene verke. Så heiste hun seg opp og kremtet. Sang prøvende. Spinkelt først, og så mer med styrke, husk på nesa, pleide hun de hadde hatt i sang på Teaterskolen si, opp i nesa med lyden! og privat etterforsker Moss sang med full neselyd og tilnærmelsesvis korrekt pusting «Blåbærli» av Garborg, og svært fornøyd med seg sjøl begynte hun om igjen, ettersom hun ikke husket slutten: Nei sjå kor det blånar her! No må me roe oss, kyra! Å nei, slike fine bær…

Hun stoppet. Telefonen ringte.

Jeg tar den ikke! tenkte hun.

Kanskje det er Roland, tenkte hun etterpå.

Med et rykk kom hun seg opp av badekaret så skummet skvatt, reiv opp døra og fór gjennom gangen og inn i stua. Idet hun løftet av røret, klikket det i den andre enden, den som ringte hadde gitt opp og lagt på.

Hun ble stående og vente, det kunne jo hende man hadde hørt at hun tok av, og prøvde igjen.

Ingenting skjedde. Østeråsbanen raslet forbi nede i bakken på vei mot Smestad stasjon, nedenunder brøt plutselig Frühlingsrauschen løs, tante Maisen spilte som hun kjørte bil: rykkevis.

Skummet tørket langsomt på ryggen, Margaret gikk tilbake og la seg i badekaret.

Glasset med portvin hadde mirakuløst nok klart seg, det balanserte på badekarkanten, hun tømte det og satte det fra seg på gulvet, så la hun seg ned i det varme vannet igjen.

Roland hadde ikke gitt lyd fra seg siden den dagen Maisen hadde snakket med han. Margaret ville ikke ringe huset på Prinsdal.

Hun hadde riktignok mobiltelefonnummeret hans et sted, men.

Det var slett ikke sikkert han ville henne noe. Hadde kanskje bare et trivielt spørsmål om noe uvesentlig. For henne. Han hadde fleipet med det, at han kunne ringe henne om det var noe, hun som hadde vært i politiet. Kunne triksene. Som om hun kunne noen triks. Kort hadde hun vært der og lite hadde hun lært. Husket best den beske kaffen, og sin nærmeste overordnede, som hun aldri hadde klart å like.

Han hadde ikke likt henne heller. Klarte ikke å ta at hun hadde vært gammel aktivist på den politiske venstrefløyen. Slengte dritt hver gang noe skjedde borte i Blitzhuset.

Roland hadde kanskje vært i tottene på Trafikkavsnittet. Eller ville vite navnet på noen i Småbåtregisteret. Eller kommet på kant med Narkotikaseksjonen.

Nei, ikke det siste! Ikke Roland Rud fra de store skogene, han med draget på damene og den slitne hestehalen, ikke Roland, landeveiens ridder.

Hun hadde da mobilnummeret hans et sted?

Men Maisen hadde uttrykkelig sagt at han ikke hadde bedt henne ringe tilbake.

– OK, greit, hadde han bare sagt, da han hørte hun ikke var hjemme. Og så hadde han lagt på.

Greit, hva faen.

Akkurat i det samme ringte telefonen igjen og før første ringet hadde gjort seg ferdig, var Margaret ute av badekaret og på vei gjennom gangen. Hun løp over gulvet i stua med et hjerte som slo helt opp i ørene, sklei i teppet hun hadde rullet unna for trimsykkelen og falt nesten, smelte kneet inn i hjørnet på bordet, reiv av røret og ropte: – Ja! Ja, for pokker!

Det var ikke Roland. Det var Karen.

– Du, det er ikke noen ålreit måte å bli møtt på av mora si, altså, sa datterens tynne stemme. Margaret svelget. – Å Karen, sa hun. – Jeg trodde det var en annen. Hvordan har du det?

– Jo, bra, sa Karen. – Det snør her.

– Gud, snør det, her er det regn.

Det ble stille på linja og Margaret tenkte straks: Hun er lei seg, og hun klarer ikke å si hva det er. Hun ventet. Hjertet dunket i vei ennå.

– Mm, det – nei, det var ikke noe, altså, jeg skulle bare prate.

– Ja, sa Margaret og så ble det stille igjen. Margaret så bekymret ut i lufta.

Så fortalte hun fort og med påtatt munterhet om det nye oppdraget.

– Guri, så kult, sa Karen. – Da kommer jeg og ser på deg. Særlig steppinga!

Margaret fikk en ytterst fysisk følelse av de mange milene som skilte henne fra hennes grønnhårete syttenårige datter, hun sa: – Kan du ikke komme hjem til helgen?

Karen nølte, det suste på linja. – Det er liksom på lørdagene det skjer her, sa hun. – Men neste helg, kanskje?

– Ja, sa Margaret.

Da hun la på, frøys hun så hun hakket tenner, og frotterte seg lenge for å bli varm igjen.