Kjersti Scheen

Teppefall

Kriminalroman

Gyldendal

«I’m nobody’s baby

but my own»

Davis/Ager

Kapittel 1

Det var midt i mai og overskyet, skumringen kom tidlig, den krøyp fram fra portrom og parker og tettet langsomt til gatene, en gul stripe lå igjen i vest, regnet som hadde ruget over Grefsenåsen hele dagen, seg langsomt inn over byen, rushtidtrafikken hadde stilnet, men Kirkeveien var full, Kirkeveien er alltid full, to biler i hver retning.

Hun hadde parkert i Suhmsgate.

Først prikket regnet mot biltaket, etter en stund trommet det, hun prøvde å krølle tærne i skoene, de var trange og det ble med forsøket.

– En skulle ikke ha gammel bil, tenkte hun, men hun hadde aldri hatt annet. Den stinket bensin og var kald som et kjøleskap, den hadde stått parkert lenge, men hvem skulle tenkt seg at det kunne bli så kaldt i mai, hun burde tatt skikkelige sokker på.

Den gamle damen med hunden var allerede gått forbi to ganger, nå gikk hun forbi én gang til og denne gangen kikket hun mistenksomt inn.

Hun bak rattet krøyp sammen i den store jakka.

Sånn drittjobb.

Hun burde ha visst at det ville bli akkurat slik: Ingen glamour, bare kalde føtter. På alle vis, kalde føtter og en begynnende forkjølelse.

Hun bøyde seg fram og kikket opp mot vinduet i tredjeetasje.

Et lite lys på kjøkkenet bare.

Kanskje hun som bodde der hadde gått og lagt seg.

Aleine?

Det fikk en tro, ingen hadde gått inn av den tunge teakdøra de timene hun hadde stått parkert her.

Ikke andre enn de som åpenbart bodde her, og som hun hadde sett komme og gå i tre dager nå.

Hun nøys og ville ta fram rullen med papirlommetørklær fra hanskerommet, men fikk ikke opp lokket. Bendte med neglene uten resultat, bøyde seg dobbelt og famlet etter skrutrekkeren hun visste skulle være i hylla under, men fant den ikke, fant bare en møkkete fille, gamle kassettbånd, en gulnet avis og en boks med låsespray.

Søppelcontainer. Det var det den var, den gamle Renaulten. Hun kom ikke til å få råd til å kjøpe noen ny bil heller, så lenge hun hadde så få klienter som nå.

Hun snufset og tørket seg under nesa med ermet, det var et eller annet med livet hennes for tida som ikke var til å holde ut, og nå orket hun faen ikke sitte her lenger heller, hun bestemte seg brått og trykket inn choken, vrei om tenningsnøkkelen.

Bzzm.

Bzzzzzm!

Å jaså. Ville ikke starte heller, nå.

Drittbil!

Hun ville trekke hånda med nøkkelen til seg, og fikk med hele innmaten i sylinderen med det samme.

Hun ble sittende lenge og stirre på det runde hullet. En irrasjonell og barnslig trang til å legge panna mot rattet og grine kom over henne.

Regnet slo mot frontruta, oppe på haugen strålte Marienlyst med lys i alle vinduer som en Atlanterhavsdamper i vårskumringen, der var det folk på jobb, hele døgnet.

OK, hun var også på jobb, var hun ikke?

Hun tørket seg under nesa med ermet igjen, lirket låssylinderen på plass, trykket nøkkelen inn så hardt hun kunne og vrei om på nytt. Når til og med låsen datt ut, hva kunne en vente seg neste gang, dørene?

Der startet den. Lettet slapp hun ut clutchen, løsnet brekket og blinket ut. I Kirkeveien kom hun på at hun hadde tannlegetime snart, skulle sette inn plast. Det het noe fint, men det var løstann det var.

Reparasjonsalderen, hun og bilen. Alt løsnet og datt ut, idet hun kjørte over Majorstukrysset kom hun på den dumme vitsen om flaggermus og trakk på munnen.

Den satt i alle fall fast, skjønt hva hun skulle med den nå for tida kunne det vært kjekt å vite.

Det var en ting som hadde plaget henne i alle år, og det var at hun alltid så seg sjøl utenfra i pinlig grad, som om hun spilte i en film og var tilskuer samtidig. Da hun hadde installert seg som privat etterforsker med hjemmekontor på Smestad, økte dette foruroligende. Og det var ikke bare det at hun så, hun hørte også, en stemme som av og til melodramatisk, av og til hardkokt, kommenterte det hun gjorde. Nå sa alter egoet: Privatdetektiv Margaret Moss kjører gjennom Oslos regngrå gater, lite vet hun om hva som venter henne denne kalde dagen i mai da menneskene på de skitne fortauene alle later til å ha dårlige hensikter…

Ikke middag, i alle fall. Hun hadde glemt å handle.

Hun tutet irritert på en gammel mann som skjente som en frisbee ut i Sørkedalsveien på rødt. Hvorfor var det alltid de som var dårligst til beins som var de verste rågjengerne? Sånne en brakk lårhalsen på om de datt.

– Snart er det din tur, sa hun høyt til seg sjøl og skiftet gear. Så nøys hun igjen, og satte opp farten mot lyskrysset ved Volvat.

Postkassa var tømt. Så var Karen hjemme, ihvertfall hadde hun vært hjemme, det var alltids noe. Hun låste seg inn så stille hun kunne, men ikke stille nok, døra i første etasje gikk opp og en eldre dame med høyt oppsatte hvite krøller stakk hodet ut.

– Det var det jeg syntes, det var deg, sa hun og åpnet døra helt. – Margaret, du må snakke til Karen.

– Hva har hun gjort nå, da? (Å Gud, hvorfor gjør Du dette mot meg, Du som alltid ellers lar henne sitte foran fjernsynet, hvorfor måtte Du sende henne på meg akkurat i dag.)

– Ja, har du sett henne i det siste?

– Jeg ser henne hver dag, tante Maisen.

– Ja, har du godkjent denne – denne frisyren hennes eller hva man skal kalle det?

– Mener du grønnfargen?

Margaret lente seg til veggen og byttet fot. Så kaldt det var alle steder i dag, en skulle ikke tro det var mai, hun så tantens munn bevege seg, men gjorde et helhjertet forsøk på ikke å høre etter. Hun hadde hørt det før.

At hun fortsatte å bo i hus med den gamle masa!

Men det var jo billig, da. Og noen gode sider hadde hun, sjøl om Margaret ikke kom på dem akkurat nå.

Der var hun visst i ferd med å gå tom, hun trakk strikkejakka tettere om seg og sa avsluttende: – Selv den gangen jeg var ved teatret, ble ikke slikt tolerert!

Nei, det ble det nok ikke, hva det nå var.

Hun merket seg som alltid tantens måte å si teatret på, e’en og a’en nesten like, akkurat som Aase Bye.

Det var isåfall det eneste Maisen hadde til felles med henne, stakkars. Noen stor primadonna hadde hun aldri vært.

– Du har ikke hørt ett ord av hva jeg har sagt, Margaret!

Tanten trakk jakka om seg en gang til og så forurettet på henne.

– Å, Maisen, veit du, jeg er så trøtt! Og så kom jeg til å tenke på den gangen du debuterte på Søilen, og da er jeg redd det glapp litt for meg!

Den sleipe strategien lyktes umiddelbart, tanten åpnet døra på vidt gap: – Stakkars deg, barn! Vil du ikke komme inn? Et glass portvin, du!

Come into my parlour, said the spider.

Hå! Maisens utklippsbøker i kveld? Aldri i livet.

Idet hun gikk opp trappa, ropte det etter henne: – Du kommer til å angre på at du forlot scenen, min pike! Du kommer til å angre! Før eller senere, det har jeg alltid sagt!

Vannet i badekaret var så varmt som hun kunne klare det.

Før eller seinere?

Hun hadde angret forlengst, mange ganger, hun begynte å angre allerede det første året med jusen og hadde fortsatt jevnlig siden.

Men hun hadde vært så lei.

Livet på teatret var blitt mer og mer uvirkelig.

Kanskje hun bare hadde vært lei seg sjøl, det kom hun aldri til å få vite. Hun hadde hoppet av. Det var etter National og lenge etter DNS i Bergen, hvor hun begynte da hun var ferdig på Teaterskolen.

Æsj, hun savnet jo ikke teatret. Det var ikke slik. Sjøl om mye av det hadde vært fint. Pionertid, oppsøkende teater, flotte kolleger.

Hun fikk gode roller også, en stund. Hun hadde vært i riktig alder til riktig tid, noen skikkelig ingenue, som Maisen sa, ble det aldri av henne, hun var for lang og for mørk til det, hun hadde ennå dystre minner fra en anmelder som sa at hvis byggmester Solness ikke hadde hatt tårnet, kunne han jo klatret opp på henne som spilte Hilde, det ville vært like farlig når han datt av.

En annen sa at hun ville bli perfekt for Strindberg-roller når hun fikk noen år på baken, bare hun ervervet seg en.

Faen, anmeldere!

Det slapp en i alle fall som privat etterforsker.

Hun plasket grettent i vannet.

Bak hadde hun fått, gudbedre, det var verre med Strindberg-rollene.

Hun hadde sluttet på teatret.

Det var noe med regelmessigheten ved det store institusjonsteatret, samme stykket hver kveld, måned ut og måned inn, hun hadde følt seg fanget, livet utenfor var mye – virkeligere.

Tøys.

– Du fikk sceneskrekk, du, sa hun høyt.

Psykoterapien hadde ikke hjulpet henne ut av det, den hjalp henne bare ut av teatret. Fikk henne til å innse – hva da? At hun ikke var av dem som orket å være bare nesten flink?

Drit og dra.

Hun savnet ikke scenen.

Men hva hadde fått henne til å studere juss? Hvem, rettet hun det til og forsøkte å åpne for varmtvannet med tærne.

Det var storebror Carsten, det.

– Et par år som fullmektig etter jusen, så får du advokatbevilling, og så er verden åpen for deg! Du kan til og med få komme inn i min advokatforretning om du vil!

Oj, så generøst, min.

Den hadde vært pappas. Jaja, den var jo hans nå. Hans og fetter Jens’.

Moss & Moss. Med henne hadde det blitt Moss, Moss & Moss, bare at hun aldri fikk noen advokatbevilling, for hun holdt ikke ut i politiet lenge nok heller, gikk lei, orket ikke mer, klødde i føttene.

Upped and went, som vanlig.

Hun hadde jo aldri passet i politiet, men de sa det gikk fortest og var enklest å ta fullmektigpraksisen der. Hun med den politiske bakgrunnen, det måtte jo bare gå galt, hun hadde hatet sjefen og han hadde hatet henne, sånn var det.

Så hadde hun funnet på dette med privat etterforsking. Rein galskap, sjølsagt, men hun hadde vært heldig nok i starten til å satse videre på det, fått ei sak rett i fanget, ei sak som brakte henne penger og heder (kortvarig) og et knust hjerte i tillegg (mer langvarig). Det var tre år siden nå.

Det sto jobber i kø til henne en stund, så ble det mer glissent, folks hukommelse er kort.

– Eller kanskje er det bare meg som ikke har spisse nok albuer, tenkte hun.

Men så satt hun i alle fall ikke og ventet på roller hun aldri fikk. Av en eller annen grunn kjentes det bedre å være en bare passe vellykket etterforsker enn en bare passe vellykket skuespiller.

Slik tenkte hun på gode dager. På de dårlige drømte hun ennå om lukta av sminke og scenestøv.

Shit!

Det nyttet ikke å skru på krana med tærne. Den var for moderne. Hun hadde klart det i det gamle badekaret med løveføttene i det store huset i Fredrikstad, der hun var født.

Hun kom seg opp i sittende stilling og vrei om så vannet fosset ned i karet. For at det ikke skulle renne over, satte hun proppen litt på gløtt. Det bråkte sånn fra rørene at hun ikke hørte at døra gikk opp. Hun skvatt så hun mistet såpa da datteren hennes plutselig sto der.

– Gud, har du tenkt å ta livet av meg!

– Gud nei, jeg har ikke det, hermet Karen, hun gnei over det tåkete speilet med genserermet. – Du er helt gæern, det koker jo oppi der!

– Jeg liker det sånn.

Karen slo ned dolokket og satte seg. Viftet seg med den ene hånda. Hun var nesten pen med det grønne håret, huden fikk en overraskende blekhet, som fosfor.

– Nå, åssen går det med skygginga?

– Jeg skal ikke snakke om det, det veit du godt.

– Nei, men åssen går det? Gjør hun det eller gjør hun det ikke?

– Gjør hva da.

Margaret reiste seg, rød og skollet, og klamret seg til håndkleholderen. En dag ble de varme badene hennes bane.

– Ligger hun med andre, er det ikke det han vil vite, han typen som har engasjert deg?

– Karen, da.

Hun åpnet det lille badevinduet og dampen slo ut i mørket.

– Jeg skjønner ikke at du gidder!

Datteren hadde reist seg og prøvde å skimte seg sjøl i badespeilet, la ansiktet tett innpå og gnei den kraftige øyensminken utover med pekefingeren.

– Så lenge vi gidder å spise og ha et sted å bo, må jeg gidde å ta oppdrag jeg ikke liker.

Hun tråkket ut av badekaret. Det var en kjedelig diskusjon, de hadde hatt den mange ganger før. Datteren så på henne, et usjenert blikk fra hode til fot.

– Du holder deg godt! Det ække mange som har så pene pupper når de er godt over førti, mamma!

– Å takk, det var da så altfor meget.

Margaret snudde seg og treiv håndkleet.

– Pen rompe også, du er faktisk ganske flott. Det er dårlig gjort at jeg ikke har arvet de lange beina dine, jeg har sånne bein som Maisen, jeg!

– Stikk!

Margaret dyttet henne i ryggen. Hun var ikke på noen måte så fordomsfri som datteren sin. Karen gikk, motstrebende. Idet hun skulle lukke døra etter seg, kom hun plutselig på noe og snudde.

– Det ringte noen. En type. Ikke så gammel. Ikke mye eldre enn meg.

– Tok du imot beskjed?

Kanskje det var en jobb. Det trengte hun, hun hadde ingen flere når den fordømte dama i Suhmsgate var sluttført.

– Jada. Han het Kristian et eller annet. Står på blokka.

Hun tørket seg fort, fikk på seg badekåpe og tasset barbeint gjennom gangen og inn i stua. Karen hadde slått på fjernsynet, hun satt med føttene på bordet og spiste potetgull.

Kristian Molvær, sto det med Karens runde pikeskrift.

Navnet sa henne ingenting.

Karen tørket seg om munnen og sa: – Han sa jeg skulle si at han var sønnen til Rakel.

Rakel?

Hadde Rakel en sønn?

Ja, hun hadde kanskje det. En husker ikke så godt lenger, ikke med slike en nesten aldri ser. Men det stemte at Rakel hadde hatt småbarn på National.

Hun sukket. Hun hadde ikke lyst til å snakke med noens sønner i kveld. Hun ville la det være. Det kunne ikke haste så mye, dessuten var klokka snart elleve.

– Hvem Rakel er det, spurte Karen fra sofaen. Hun hadde slått av fjernsynet og tømte restene av potetgullposen ut i hånda.

– Æsj, som du griser! Se på teppet.

– Jamen hvem Rakel er det?

– Hvilken Rakel!

– Jøss, veit ikke du det heller, sa Karen.

Margaret gadd ikke leke, hun gikk grettent bort til hjørneskapet og åpnet den øverste døra.

– Hei, var det ikke deg som skulle slutte å drikke, ’a?

Hun svarte ikke, holdt vodkaflasken opp mot lyset før hun helte i glasset.

– Jøss, drikker du vodka! Hvorfor det? Du liker det jo ikke!

Margaret snudde seg så fort at vodkaen skvalpet over.

– Veit du, sa hun og pustet langsomt for å roe seg ned. – Veit du, av og til – nei, hele tida! synes jeg faktisk at du er enda mer slitsom nå enn da du var fire!

Karen tok føttene ned av bordet. – Æsj, som du griser, sa hun og tørket av bordplata med hånda. Vodkaen hadde skvalpet over der også. Hun løftet glasset og snuste. – Lukter ikke noe, sa hun. – Skal vedde på at det er derfor du drikker det. Skapdrankerdrikk!

– Å Karen, sa Margaret og gjespet plutselig stort og ufrivillig. – Kan du ikke gå og legge deg!

Karen strakte på seg i sofaen og gjespet, hun også. Hun gikk i annen gym. Hun skulle tidlig opp og visste det.

– Si hvem Rakel er, sa hun. – Så skal jeg gå.

– Jeg kjenner bare én Rakel, sa Margaret. – Rakel Winckelmann.

– Jøss, sa Karen. – Hun Rakel, til og med jeg veit hvem hun er. Spiller hun ikke i «Fruen fra havet» for tida?

– Jo, sa Margaret.

– Hva vil sønnen hennes deg, da?

– Nei, det veit jeg ikke.

– Kjenner du henne godt?

– Før, så. Vi var sammen både i Bergen og på Nationaltheatret. Nå går du og legger deg!

Hun hadde drukket ut glasset i tre lange slurker.

Vodka var ikke godt.

Derimot dulmet den – hva da? Livet, antakelig.

Hun reiste seg, gikk bort til skapet og fylte glasset én gang til. Kunne jo hatt noe oppi, men det skulle smake vondt, skulle det ikke?

Medisin.

Til bruk innvortes, mot meningsløst liv.

Regnet slo mot rutene, kom i kast, det måtte ha blåst opp. Hun gikk bort og åpnet døra ut til altanen og de lange gardinene slo innover henne som fylte seil.

Hun støttet seg mot dørkarmen og tok en ny slurk. Vinden var kjølig, det hadde vært kaldt hele våren, en unaturlig vår, nå var de flere dager ute i mai og det grønne presset seg ut mot alle odds, hun kunne lukte det gjennom regnet: Blomsterspirer, gras, bjørkeblader.

Hun stengte døra. Spinkle toner tinklet opp fra etasjen under, tante Maisen spilte piano, en gammel filmmelodi.

Maisen var nattmenneske. Nå hadde hun drukket portvin og sett i de gamle utklippsbøkene sine.

Det gikk i døra bak henne og Karen stakk hodet inn.

– Sover du ikke!

– Sov sjæl! Du, jeg glemte å si at rørleggeren ringte, han kommer i morra.

Så lukket Karen døra etter seg igjen.

Rørleggeren.

Det hadde hun glemt.

Faen! Hun som hadde tenkt å legge inn en hel dag i Suhmsgate. Hun tømte glasset. Svelget to ganger. Kanskje hun burde prøve gin i stedet? Hun tålte ikke whisky mer, ikke konjakk heller, fikk røde prikker av det.

Nedenfra lød Maisens stemme med dirrende vibrato:

Det lyder dempet sus av Amors vinger,

det ligger kjærlighet i luften i kveld!

Det – tralala la la la la la lalala,

hmhmhmhmhm – Sankthanskveld!

Tekster var ikke lenger Maisens sterke side.