Kjersti Scheen

Vårmåne

Roman

Gyldendal

1. kapittel

Alt skal bli bra bare jeg får vært aleine litt. Bare jeg kommer til Åkerhavn. Bare jeg kan bo i det store hvite huset. Sove. Se havet. Nå husker jeg så tydelig hvordan huset så ut også, søyleverandaen, og trappa inne, som svingte seg opp tre etasjer med gammeldags, mønstret lineoleum på trinnene.

Når jeg kommer dit, får jeg puste.

Jeg har følt meg så stengt det siste året. Skuffer fulle av halvgjort arbeid, jeg klarer ikke å gjøre meg ferdig med noe, jeg har skyldt på ungene som har vært mye syke, usant er det ikke, det har vært en hard vinter.

Det er da lov å ønske seg ferie. Et pustehull fra jobb og barn og ekteskap, fettranda i vasken på badet, stryketøyet jeg aldri får tatt fordi det alltid er så mye annet å gjøre, rapportene jeg ikke blir ferdig med, møtene jeg skulker.

Ferie fra Torgeir og hans trang til vekst og framgang, som hele tida manifesterer seg sterkere enn min. Jeg må bli rival om jeg skal få gjort noe – noe mer enn de kjedelige rapportene, noe mer enn å ta oppvasken. Hver dag blir en kamp på liv og død for arbeidstid, livsrom. Nesten alltid er det han som vinner.

Skulle iblant jeg gå av med seieren smaker den vondt, jeg føler meg skyldig, denne følelsen invaderer tankene mine og gjør at konsentrasjonen glipper, hele tida glipper den, det er ikke til å bære, jeg blir bitter, jeg får vondt i nakken og hodet, jeg orker ikke snakke.

Jeg orker ikke snakke!

Jeg vil være aleine. Alt skal bli bra bare jeg får vært aleine litt. Bare jeg får se havet.

Ida kjører på motorveien. Det er langt mellom bilene, men de som kommer, kjører fort. Hun holder hardt i rattet, munnen er presset fast sammen. Over seteryggen ved siden av henne henger frakken, pent lagt sammen for ikke å krølle, i baksetet ligger kofferten. Hun er iført moteriktige mørkeblå jeans og fiolett mohairgenser med en merkelapp inni som har kostet en ukelønn, hun har på beige lærstøvler som matcher skulderveska, den som står ved siden av henne med lommebok og bilder av barna i. Hun er 37 år gammel og har aldri reist hjemmefra før.

Hun girer pent og lydløst opp i 4. etter en slak sving, kjører tilsynelatende fort og sikkert nedover Sørlandske, pen dame i god stilling på en liten ferietur, kjære, alle gjør da det iblant, trenger å puste litt ut, slippe ungemas og dobbeltarbeid, gammel, men ganske velholdt fransk bil, hendig og liten til bykjøring, duver faktisk ørlite ubehagelig her i stor fart på motorveien, men det går da framover, det er lyse punkter i skydekket foran henne, kanskje blir det sol også, hun famler i veska etter solbrillene, de er der. Det er derimot ikke sigarettene, hun har sluttet å røyke for lenge siden. Ikke er det lille glasset med nervepiller der heller. Hun tømte det i toalettskålen hjemme på badet før hun reiste.

Det var en vanvittig ting å gjøre. Hun prøver å ikke tenke på det.

Ta det på direkten. Møte det aleine, endelig en gang.

Hva da?

Nei. Måtte bare dra.

Hun våget nesten ikke si det til Torgeir, hadde for lengst bestilt rom på pensjonatet og ordnet med en ukes ferie fra jobben da hun endelig fikk seg til å nevne det.

Litt avkopling etter den harde vinteren, husmorferie, bare noen dager sånn helt i ro – hun klemte hendene mellom knærne og hørte ungenes høye stemmer ute, i marslufta som tetnet seg blå mellom blokkene, ventet med tilbakeholdt pust på svaret hans. Da han ikke sa noe, føyde hun fort til: – Du reiser jo så mye sjøl, i jobben, nå skal du avgårde i mai også, det er da bare rettferdig? Jeg mener, noen dager nå …

Han bladde langsomt gjennom avisa, så sa han med en underlig død tone i stemmen:

– Til sjøen, på denne tida av året. Også du, som ellers må overtales i det lange og breie før du vil dra noen steder.

Det var sant. Hun hadde alltid vært redd for å reise, gjorde det bare når det ikke var noen vei utenom.

Han la fra seg avisen og fylte mer kaffe i koppen. Så løftet han ansiktet og så på henne, øynene var blakke og ugjennomsiktige. Av angst? Av sinne?

– Naturligvis skal du dra hvis du har lyst. Det er vel greit nok.

Hun sa ikke mer da, ikke han heller.

Hun tenkte hun måtte rope inn Marte og Jenny, klokka var snart seks. Men hun tenkte samtidig på den uvirkelige følelsen hun hadde hatt da hun etter mye strev fant fram til telefonnummeret til Åkerhavn pensjonat og noen faktisk løftet røret av der ute ved havet, hun tenkte på seg sjøl, andpustent full av ferdiguttenkte unnskyldninger til denne fremmede damestemmen – for hvorfor hun ville til et sommerpensjonat i mars, i virkeligheten helt ute av stand til å fatte at det er en stemme å snakke til, at ikke det store hvite huset er noe hun har innbilt seg, en fiksjon.

Siden lot de som ingenting, som om hun ikke skulle dra. Men i går kveld hadde hun reist seg fra kaffen og barne-tv og ungene på gulvet og Torgeir med avisen og gått inn på soverommet for å pakke det tøyet hun metodisk og nesten i smug hadde sørget for var i stand til reisen. Marte kom etter, på gråten plutselig, enda Ida hadde sagt det til barna også den kvelden hun sa fra til Torgeir.

– Du sa det var et sommerpensjonat du var på som liten, sa hun og snufset, plukket på låsen til kofferten som lå på senga.

– Det går vel ikke an å reise til et sommerpensjonat når det er snø ute, kanskje det er stengt der og alt.

Ida orket ikke se på henne, hun brettet sammen reint tøy, hadde endelig bestemt seg, ville ikke bemerke tårene.

– Det er ikke sommerpensjonat lenger, damen sa det i telefonen, det er blitt et sånt sted de holder kurs og seminarer og slikt, sa hun og la fra seg tøyet i kofferten.

– Ikke plukk på låsen, da går den istykker, den er så dårlig.

Seminarhotell i Åkerhavn. Ingen kunne vel tro på det. Hun prøvde å se for seg kollegene sine fra departementet fylle de stuene og gangene hun husket, men klarte det ikke.

Kanskje hun hadde drømt det likevel?

For noe tøys, hun hadde jo bestilt rom der, rom med bad, ei uke fra lørdag den 15. mars.

Og det er den dagen i dag, det er gråvær med en sol som nesten bryter gjennom, bilene svisjer mot henne på E18, hun har nettopp passert grensa mellom Vestfold og Telemark, hun forflytter seg redd og motvillig med en fart av 80 kilometer i timen, mens tankene klamrer seg til dem hun reiste fra, mens hennes indre øye hele tida ser for seg bilen skjenende utfor eller knust i en frontkollisjon, mens hennes indre øre hele tida hører sykebilenes sirener flerre lufta: Hun kommer til å forulykke, hun kommer til å smøres blodig utover denne breie veien nå når hun egentlig skulle stått hjemme, og laget middag til barna sine …

Hun trekker fort pusten, de høye trærne på begge sider av veien krenger plutselig innover henne, hun biter seg i leppa for å holde svimmelheten på avstand.

Så må hun saktne farten, hun kjører gjennom Brevik.

Husene er grå av sementstøvet fra fabrikken, foran henne vingler en liten gutt på sykkel, han har treningsoverall og vindjakke på, fotballen er spent fast på bagasjebrettet. Hun venter til han har dreid til venstre ned mot bryggene, så øker hun farten litt igjen. Her er ingen andre ute. En gjenglemt sykkel står i stativet foran et stengt supermarked, lørdag ettermiddag, alle er gått hjem.

Hun har lyst til å snu og kjøre tilbake.

Hun som hadde ønsket seg fri som fuglen på vei til havet.

Den lave ettermiddagssola bryter gjennom og blender henne. Hun bretter ned solskjermen og kniper øynene halvt igjen. Hun er stiv i nakken og kjenner det er like før hun får hodepine, hun heiser på skuldrene mens hun kjører og bestemmer seg til å stoppe ved en bensinstasjon, der hun kan bruke toalettet og ta et par tabletter før hodet blir for ille, før armene begynner å verke, før fingrene visner, før hun snur og kjører hjem igjen.

Hun kjenner ikke stedet igjen før hun har parkert. Det var jo her de hadde pleid å stoppe før i verden på vei til sørlandsferie, hun og Torgeir og ungene, hun husker hun hadde skiftet bleier på Jenny her. Oppe i knausene bak bensinstasjonen hadde det luktet sterkt og søtt av timian, de fant modne markjordbær der et år.

Nå ser hun at alt er sprengt bort, en stor parkeringsplass brer seg ut i stedet, halvfull av biler.

Hun putter hendene i frakkelommene, en sur vind slår mot henne idet hun går over plassen.

Lukta av frityrfett står som en vegg inne på veikroen. Hun finner trappa ned til toalettene og lukker seg inn på Damer. Hun tenker hun burde ringe hjem. Marte hadde grått da hun reiste i dag morges, hun er blitt elleve år nå, men ikke mindre nærtakende enn før. Jenny er seks og robust. Hun fikk moren til å love å ta med en presang hjem, så vinket hun glad fra nabofruens bil på vei til daghjemmet sammen med bestevenninnen.

Marte. Kanskje hun ikke var helt frisk siden hun tok slik på vei, det hadde vært så mye kluss med henne i vinter, øreverk og bronkitter om hverandre.

Magen knyter seg i henne der hun står og vipper på papp-begeret for å få tablettene til å løse seg opp.

Hun vet godt at det som regel ikke er noe å bry seg om når Marte lager oppstyr. Dessuten er Torgeir flink med ungene deres.

Hun vet også godt at det er en skyldfølelse eldre enn Marte sjøl som rører seg i henne og frister henne til å flykte hjem igjen, men vissheten om det hjelper ikke på fornemmelsen av at hun gjør noe lumpent, noe ulovlig.

Hun ser på sine egne opptrukne skuldre i speilet, de sammenbitte kjevene, rynken mellom brynene.

– Å, slutt! sier hun brått til seg sjøl, så henger hun frakken opp på knaggen inne i det ørlille avlukket, plundrer med den trange buksa og får endelig satt seg på raslende toalettpapir. Gulvet flyter av vann, ved føttene hennes ligger en gjennombløtt tomhylse av papp.

– Hvorfor sitter jeg her, tenker hun.

– På en møkkete do med pubertetsgraffiti på veggene en grå lørdag i mars. En sånn ynkelig flukt.

Ikke vet jeg hva jeg flykter fra engang, jeg vet bare at jeg må bort. Men så våger jeg det liksom ikke heller.

Å, ynkelig!

Hun kjenner en ubestemmelig kvalme.

Så reiser hun seg, trekker på seg klærne, vasker hendene lenge under springen. Nå kjennes det som det er Torgeir og barna som har stengt henne ute, ikke hun som er reist fra dem.

Reist fra dem.

Panikken rører seg i magen, hjemløsheten slår mot henne fra murveggene, hun holder seg i vasken og stirrer på ansiktet sitt i det sprukne speilet.

– Hysj, menneske! sier hun høyt. – Ta deg sammen! Du skal ikke hjem i dag, du.

Sola har forsvunnet da hun svinger ut på E18 igjen.

2. kapittel

Små, hvite hus farer forbi. Pyntelige forhager, vinduer med tette persienner mot trafikken. Plengresset er brunt.

Slike dager i mars. Seinvinter, tidligvår. Støvet i gatene rundt kunstskolen hun gikk på åra fra hun var atten til hun var tjueen, sure østlandsvårvinder som blåste opp skyer av gatestøv, lyden av sykebilsirener. Skolen lå rett ved et sykehus.

Hun var redd de sirenene.

Hun var redd for alt mulig den gangen, naken for alt, forsvarsløs, de åra står risset tydelig i hukommelsen som det langtrukne sjokket det var.

De sendte henne til psykiater. Mange år seinere hadde hun sett diagnosen hans, skrevet i et brev til foreldrene: «Pubertetsnevrose». Hun rynker pannen, holder i rattet. Tenker på før, tenker på psykiateren som hun ikke husker ansiktet på, men hun husker kontoret hans, mørkt og overmøblert, et sted i nærheten av Thomas Heftyes gate. Hun husker pillene hun fikk. – Ta disse og kom igjen om en måned. Hun sovnet nesten av de pillene, det var deilig og litt skremmende. Hun gikk ikke tilbake til han. Pillene fortsatte hun å få av mammas lege.

Første gangen hun lå med noen, lå med Torgeir, så var det med de pillene i kroppen. Hun var så døsig. Orket ikke krangle. Orket ikke føle heller. Og så ble han så glad. Alt ble så greit.

Plutselig ser hun han for seg slik han så ut den gangen for hundre år siden med det korte, lyse håret, den slitte duffelcoaten, fløyelsbuksene, brillene. Arkitektstudent og nordfra. Pen gutt, fra «pen» familie. I Oslo følte han seg tråkka på, underlegen, jaga. Hun skjønte det ikke den gangen. Syntes bare han var voksnere enn henne, sikrere på seg sjøl. Arrogant i sin sjølsikkerhet, syntes hun han var. Mamma likte han ikke i begynnelsen, syntes han var uhøflig, ikke kunne han snakke med henne heller, ble stum av pjattet hennes.

De ble kjærester i mars – det siste året på skolen. Han bodde på hybel på Skillebekk, et dårlig og trekkfullt rom like ved jernbanelinja, togene skranglet forbi dag og natt, men han hadde utsikt over Frognerkilen, og adgang bad og kjøkken. Det var fint der. Hun likte seg bedre hos han enn hjemme, der mamma var over henne tidlig og seint. Hun lekte voksen sammen med Torgeir, drakk vin og hørte på jazzplatene hans, Gerry Mulligan, Charlie Parker. Sjøl likte hun egentlig rockemusikk best, og Beatles. Men det våget hun ikke si.

Han elsket henne, men han var streng også, hun måtte gjøre som han likte. Eller var det slik at hun ville gjøre som han likte, var nødt til det om hun skulle føle seg trygg.

Han ville de skulle forlove seg, han var usikker på henne, ville binde henne til seg med alle bånd.

Han sa: – Jeg elsker deg sånn.

De hadde gått tur. Til Bygdøy. Sto på ei skiferstrand og så gjennomsiktige bølger gli inn og ut, det var gråvær og mai.

Hun så på han, lente seg bakover i armene hans, frøs på føttene, det var kjølig og hun hadde tynne, høyhælte sko. Visste ikke hva hun skulle svare, visste aldri hva hun skulle svare når de sa sånt. Hun elsket jo han også, gjorde hun ikke? Men munnen ville ikke si det. Eller tanken ville ikke tenke det. Eller kroppen ville ikke føle det. Hun smilte så vakkert hun kunne. Da sa han: – Jeg tror jeg elsker mest det i deg som ikke vil møte meg. Bak det blikket ditt som ser så nært ut, er det alltid en som flykter som faen.

Hun så fort ned. En forskrekkelse flagret gjennom henne, et øyeblikk vippet verden.

Så klemte hun til rundt nakken hans: – Jeg elsker jo deg også! Hun la munnen mot hans, kysset han, presset kroppen sin mot hans.

De giftet seg året etter, Torgeir var heldig, han fikk jobb på et arkitektkontor i sentrum nesten straks han var ferdig med skolen, sjøl ble hun gående og drive under dekke av å skulle ha et friår til å tenke seg om i. Sannheten var at hun var begynt å tvile på talentet sitt, om det var noe å satse på. Hun syntes hun ikke fikk til noe, alt hun laget ble så småpent, hun fikk inn noen illustrasjoner i et dameblad, men det skammet hun seg over, det var ikke slik hun hadde sett seg sjøl da hun begynte på skolen fire år før, da skulle hun bli kunstner. Nå lo hun av det hun hadde tenkt den gangen, syntes det var naivt.

Det var en lettelse da hun endelig bestemte seg til å begrave alle drømmene om å uttrykke seg gjennom bilder, og søkte seg inn på Universitetet for å studere kunsthistorie.

Med åra lærte hun å kue angsten også, pakke den forsvarlig ned. Hun og Torgeir hadde det fint, mange venner, mange interesser.

De ventet noen år med å få barn, hadde så mye ugjort, hadde det så fint.

– Og nå har vi det ikke fint lenger, tenker hun, – eller er det bare jeg som ikke har det fint lenger? Har jeg aldri hatt det fint?

Hun biter seg i leppa, tygger på innsiden av munnen.

Pubertetsnevrose. Ord, ord.

Aldri hadde hun forstått hva han mente med det, mannen i det mørke kontoret, han som hadde latt henne komme, gitt henne et glass piller og latt henne gå igjen. «Pubertetsnevrose». Hun hadde vært redd hele livet – skjønt det ble jo verre da hun ble seksten-sytten. Annerledes: Ingen steder å gjemme seg mer, ikke barn lenger.

– Å, gamle greier. Hvorfor tenker jeg på dem, tenker hun og tenker på dem som hun pleier. Det er marsværet som gjør det, grått og blåsende tøvær.

Før syntes hun alltid at marsvær var søndagsvær, den gangen de bodde i det hvite huset i Bakkealléen, «barndomshjemmet ditt» kaller moren det. Som aldri tilgir Ida at hun ikke ville kjøpe det av henne så fremmede må bo der. Som om det dreide seg om en slektsgård på landet og ikke et stygt og firkanta funkishus, innkjøpt i 1948 og solgt i 1970.

Huset i Bakkealléen. Dryppet fra takrennene når en våknet morgener i mars, lukten av våt barskog. Søndager, med melankolske kirkeklokker og mildvær som suste i trærne, hvite strømper og nypussete, brune sko, for i byen var fortauene tørre, i byen der Bestemor og Beste bodde. Pappas foreldre. Gammel bygård på Frogner, stoppete velourmøbler som en sank ned i, Bestes skallete hode og evige sigarstump i munnviken, Bestemors fargete, svarte hår. Brus i tynt glass med gullkant. Alltid den anspente aktpågivenheten i mellomgulvet, som når som helst kunne slå over i mistrøstig kvalme, innemurt i sofaen med mamma på den ene siden og pappa på den andre.

Mamma likte ikke Beste og Bestemor, og de likte ikke henne. Når Beste ble i godt humør og sang gamle Chat Noir-viser for Ida mens han akkompagnerte seg sjøl med stive fingre på det ustemte pianoet – da satt mamma med stram leppestiftmunn og røykte den ene Monte Carlosigaretten etter den andre mens hun demonstrativt så på klokka, og når mamma ville snakke om de nye møblene hun hadde kjøpt til stua eller reisen de skulle gjøre til Frankrike, stirret Beste ut av vinduet og svarte ja og ha på feil steder.

Men likevel skulle de besøkes, på søndager i mars. Traskende langs endeløse fortauer mens kalde vårvinder feide oppunder kåpa og blåste støv i øynene, og kirkeklokkene ringte og ringte. Alltid slik i mars. Sjøl bodde de like i skogkanten på Nordberg, de gikk da skogsturer på søndagene ellers? Men ikke i mars, da var det Beste og Bestemor. Kanskje fordi det verken var skiføre eller tørt nok til å gå på beina.

Kanskje hun rett og slett husker feil. Men søndagene sitter der, i bakhodet.

Det begynte alltid så godt.

Mens søndagen ennå var ny, mens mamma med pannen rynket av søndagshodepine dekker bord med grønn linduk i spisestua og koker egg i kjøkkenet, mens radiokabinettet sender ut søndagsmusikk før andakten, da bader Ida. Pappa barberer seg, de har bestemt at ungen er stor nok til å vaske seg sjøl, så bare ryggen får pappa skrubbe og det gjør han.

Hun hyler når han bruker børsten, og blir flammerød på ryggen. Da såper han inn hendene og bruker dem i stedet, gnir henne så hun krummer ryggsøylen: Det er deilig!

Hun ser på han under det fuktige håret, det er så sjelden de er sammen, hun blir både litt sjenert og oppspilt, hun har lyst til å le høyt, rope, gjemme seg, hendene hans er så store og ryggen hennes så liten, han holder om hele henne når han vasker, hun legger seg brått bakover i vannet og plasker så han får mørke flekker på den hvite undertrøya, han lukter deilig svette, det er varmt og fuktig på badet og han har hår under armene, det har ikke hun og ikke mamma. Så buer hun magen kokett i været, vil at han skal vaske der også, hun ler høyt og kilent bare ved tanken og plasker enda mer, det risler i kroppen når de tøyser slik, hun vil det skal vare, hun stirrer han inn i øynene og vil, men kjenner allerede at det glipper, for pappa nøler, et ørlite sekund står han på kne ved badekaret med hendene løftet, det drypper av dem og Ida ler enda høyere for nå går det galt og det gjør det, mamma kommer: Bang! sier døra og smeller opp, kald trekk suser inn og nupper huden til Ida der hun sitter i karet, mamma er sint og søndagen knust.

Søndagene knuser så fort for henne og mamma.

De hadde vel somlet der oppe på badet. Var det det?

Pappa knapper skjorten. Han ser ikke lenger på henne der hun sitter i karet med knærne oppunder haken. Det lysebrune håret hennes er vått i spissene.

Ja. Ja. Ja!

Ida kjører på motorveien og vrir irritert på munnen.

Ja. Ja! Greit! Nok!

Lei av å rote i det.

Men han kunne da stilt opp litt mer? Eller kunne han ikke?

Og nå:

Mamma har vært aleine i 18 år. Dobbeltsenga er forlengst borte, sammen med alt det andre fra huset i Bakkealléen.

Mamma i Beste og Bestemors leilighet på Frogner, alt passet så fint, så. Til og med senga, Bestemors gamle nøttetres seng.

– At du orker, mamma! Du likte henne jo ikke engang!

– Kjære deg, ikke vær dum! Du er så sentimental! Akkurat som Calle!

– Men ikke som deg, for du har aldri vært sentimental, har du vel, mamma?

Ida vrir på munnen igjen, lei av tankene sine, de er som gammeldagse fiksérbilder: Hun tar dem fram igjen og igjen uten å klare å trenge forbi det tilsynelatende og finne ut hva de egentlig forestiller.

– Vi hadde det jo fint. Egentlig. En god barndom. Det var vel ikke den det var noe i veien med. Sånn sett. Det – redd bestandig. Ja. Men det var jo meg. Det var jeg som ødela, ikke dem. Jeg som aldri våget, som gråt, som alltid ble sjuk, som …

Den lille, grønne franske bilen er blitt liggende bak en svær semitrailer som spyr ut eksos. Hun kaster et blikk bakover i speilet og setter ned farten for å få større avstand mellom sitt eget luftinntak og den blågrå skyen foran seg, så kjører hun videre i 60. En grå Mercedes akselererer forbi henne på venstre side med et sint brøl, passerer både henne og semitraileren, en mann som ikke tåler å vente.

– En god barndom, tenker hun igjen, – et godt hjem, sa mamma alltid. Sier det ennå. «Kommer han fra et godt hjem, da?» «Tenk at hun, som kommer fra et godt hjem …»

Pene mennesker. Dannet familie. Middelklasse. Det var det de var, småborgere. Sjøl om pappa slo seg opp med agenturet sitt og spilte bridge med aldri så mange skipsredere. Moren følte alltid at de var underlegne, derfor ble det så viktig alltid, alltid å gjøre det riktige.

Dameteene var «det riktige».

Komme hjem fra skolen og se entreen full av fremmede kåper og hatter – lukta av Chanel No.5 og Soir de Paris. Sitte i anretningen og spise terteskjell med reker og fiskepudding i hvit saus og små russiske erter, lytte til det de snakket om der inne, ikke klare å svelge når detaljene fra utskrapninger, aborter og livmorhalssvulster tøt ut til henne sammen med sigarettrøyken.

Inn og hilse, ecrú-fargete silkebluser, trange draktskjørt, permanentkrøller, leppestiftrøde sigarettstumper brutalt gnidd ned i restene av hvit saus på asjettene, etterpå … Etterpå rømme fra det dampende kvinnelivet nede i stua, opp trappa til pappas kontor, krølle seg sammen på divanen der og lese seg langt bort fra tanken på det som skulle skje bare hun ble stor nok.

Kvinne. Et ekkelt ord, et ord som blødde og luktet, et ord som gråt om natta bak veggen, og luktet gammelt pudder og spytt på lommetørkleet: «vi kan ikke gå inn i butikken når du er så skitten i ansiktet, hva tror du de sier om mamma da», gni gni med lommetørkleet, «ikke skrik slik, hva tror du de tenker om mamma da».

Mamma.

Ida.

Krøllet opp i pappas stol med trygge reiseskildringer i fanget: Gid jeg aldri blir voksen – å, hvorfor tar det så lang tid før jeg blir voksen!

Sånn var det.

Hatet moren kroppen sin?

Vet ikke, tenker Ida, men husker kampen hennes mot den, kampen mot forfall og natur, ingen sjølnytende blikk i vippespeilet på den store, hvite toalettkommoden, å nei, med tverr-rynker i panna og sammenknepet munn gikk hun løs på seg sjøl med hampvott og pimpstein og pinsett, med hissige klyp i rompe og lår, med hatske klask under haken, med såpe og vann og avføringsmidler.

Hva var det hun straffet seg sjøl for hele tida? Hva slags synder hadde hun på samvittigheten da hun kom flyttende til grosserersønnen på Frogner en gang på begynnelsen av førtitallet og lærte å være fin frue?

Flyttet fra mormors ørlille leilighet i Bjerregaardsgate, flyttet fra bibelstedene og surrogatkaffen, den påtvungne sparsommeligheten og det frivillige sneversynet.

Ida husker mormor lite – hun døde da Ida var sju, men inntrykket hun hadde fått av mammas oppvekst var nok temmelig nære sannheten, sjøl om mamma ikke likte å snakke om den.

Mamma likte heller ikke å bli kalt «kvinne». – Det heter dame, rettet hun på Ida.

Men da Ida hadde fått den første menstruasjonen sin, da sa hun: – Ja, så er du blitt kvinne, da!

Ida holdt på å kaste opp av skam. Ikke for blodet og smerten, det hadde hun ventet seg, det var hun forberedt på, men hva det sto for: Kvinne.

Hun hadde snudd seg og løpt ut av rommet, orket ikke det tvetydige uttrykket i morens ansikt.

Hun ble tidlig utviklet også, stor over brystet. Jentenes eget kvinneideal så annerledes ut: Små, slanke dukker. For Ida var den tidlige utviklingen bare til bry, den skaffet henne problemer med gutter hun ikke følte noe for og dårlig rykte blant jentene, som ennå hadde høyst uklare ideer om kvinnekroppens mysterier. Det var noe mistenkelig i dette å være så voksen i kroppen: Gjør hun det, tro?

Om man gjorde det. Det var det det sto om, mer og mer ettersom de ble eldre. Man måtte ikke gjøre det. Man måtte lære å passe seg, stoppe i tide, så langt, men ikke lenger. Alt kunne skje om en ikke var på vakt.

Mørkeredselen fra småbarnsåra dukket opp igjen og fikk en ny dimensjon: Det farlige var på en uforklarlig måte i en sjøl.

– Du er så sein å dra igang, hadde Torgeir sagt en natt.

– Etter alle disse åra er det likevel alltid jeg som må ta initiativet, og det tar en helvetes masse tid!

Ida lå på ryggen og stirret i taket. Tidde. Hun følte seg skamfull, utlevert, jaget.

Etterpå satte hun seg opp og gjorde et forsøk på å forklare seg, men viklet seg bare inn i meningsløse historier fra fortida. Til slutt sa hun: – Det er jo det eneste kvinner lærer, hele livet! Å sette grenser for seg sjøl!

Han hadde sluttet å høre etter for lenge siden, hun så det på ansiktet hans. Så sa han plutselig ut i mørket: – Om jentene langt tidligere slapp til både guttene og sine egne seksualbehov, så ville det gå dem mye bedre. Jeg kan spy av den femtitallsideologien vi vokste opp med, der jentene sto som uoppnåelige Doris Day-kopier på hver sin pidestall.

Ida så på han. – Du må jo være helt gærn, sa hun, – vi hadde jo ikke prevensjon engang!

– Det der var en typisk irrelevant bemerkning, svarte han avfeiende. Ida trakk pusten, så ombestemte hun seg, la seg fort ned og snudde ryggen til. Så begynte hun å gråte.