Gunnar Staalesen

1900 Morgenrød

Roman

Gyldendal

Innledning

Alle personer og hendelser i denne boken er oppdiktet, bortsett fra historiske personer som er nevnt ved eget navn eller hendelser fra århundrets historie som er allment kjent. Av hensyn til fortellingens troverdighet og autentisitet har alle de oppdiktede personene alminnelige norske (og bergenske) slektsnavn. Det bør derfor understrekes at enhver likhet med virkelige personer, levende eller døde, eller hendelser som virkelig har skjedd, i så fall skyldes rene og skjære tilfeldigheter. Hvis dette likevel har skjedd, kan forfatteren i den anledning ikke gjøre stort annet enn å fremføre sin oppriktigste beklagelse.

FØRSTE DEL

1.

Konsul Carl August Frimann ble slått ned og drept en gang i løpet av natten til 1. januar 1900. Han ble først funnet i halv åttetiden neste morgen, av husets tjenestepike. Da hadde han ennå på seg ulvemasken fra nyttårsballet hos skipsreder Dünner.

Skriket til tjenestepiken vekket ikke bare fruen, Helene Margrethe Frimann, som hadde gått tidlig til sengs kvelden i forveien på grunn av sterk hodepine og av den grunn heller ikke hadde vært til stede på maskeballet, men også de to døtrene, den sytten år gamle Sofie Helene og den halvannet år gamle «skrapekaken» Henricke Cecilie, som aldri ble kalt for noe annet enn Rikkemor; og dessuten enkefru Troye i etasjen over dem, som et øyeblikk trodde det var dommedag, betimelig nok ved et århundreskifte, og at det var den aller første basunen hun hørte gjalle.

Med den illskrikende Rikkemor på armen snublet Sofie Helene seg ut i trappeoppgangen i bare nattserken. Hun stilte seg opp like bak moren, som stod og lente seg til dørkarmen, som om hun holdt på å sige om. «Men den Herre Jesus, men den Herre Jesus,» messet fru Troye der hun var stoppet opp, øverst i trappen. Tjenestepiken bare skrek og skrek, som om hele brystet hennes var ved å revne.

På gulvet foran dem lå konsul Frimann med ansiktet ned mot det flisebelagte gulvet, festkledd i kjole og hvitt, et antrekk som nå var gjennomtrukket av mørkt, størknet blod og en grågrønn, ubestemmelig masse, som hadde sevet ut fra det sønderslåtte bakhodet hans. Den latterlige ulvemasken var vridd til siden, slik at de tomme øyehulene glante skjevt opp mot dem.

«Carl August,» mumlet fru Frimann, før hun brått bøyde seg fremover, med de smale hendene presset mot munnen, men uten å kunne forhindre at det som med et surt støt kom opp fra magen hennes, piplet frem mellom fingrene og begynte å dryppe nedover den lyseblå morgenkåpen av silke.

Da først ble tjenestepiken plutselig stille.

Den eneste lyden som hørtes, var fru Troyes monotone messing: «Men den Herre Jesus, men den Herre Jesus …»

Til slutt var det Sofie Helene som måtte si: «M-må vi ikke t-tilkalle politiet?»

2.

Det banket vedvarende på døren nede.

Politibetjent ved Oppdagelsesavdelingen, Christian Moland, satte seg brått opp i sengen. Et øyeblikk var han ennå i halvsøvne. – Åh, herregud, er det allerede over? Er jeg blitt…

Men så hørte han den putrende lyden fra leppene hennes og så den store, runde magen til Agnes, der hun lå på ryggen og sov. Fra barnesengen ved siden av dem stakk Per Christians store hode opp over kanten og stirret forbauset på faren. «Ka e det for nokke?»

Han la fingeren mot munnen. «Hysj … Ikke vekk Svend Atle …»

Han satte bena på gulvet, stakk føttene ned i de store, varme filttøflene, så mot vinduet, der dagen så vidt var begynt å demre, reiste seg opp og trakk på seg strikkejakken, før han fisket uret opp fra lommen på vesten, som hang pent over stolryggen ved siden av sengen, og kikket på det. – Kvart over ni, første nyttårsdag! Det måtte være noe alv …

Nå gløttet også Agnes på øynene. «Hva er det, Christian?»

«Jeg vet ikke. Det må være noe viktig.»

Igjen dundret det mot døren.

«Jada, jada, nå kommer jeg,» mumlet han, nikket oppmuntrende til den våkne fireåringen og lukket døren forsiktig igjen bak seg.

På vei ned trappen hevet han stemmen. «Ja, ja, ja! Jeg kommer!»

Et øyeblikk stusset han over om han skulle slenge på seg vinterfrakken. Så bestemte han seg for å åpne først. Han vred nøkkelen rundt og trakk døren til seg.

Ute i smuget stod en kraftig, firskåren konstabel som het Igelkjøn. Det var ikke til å unngå å legge merke til den mørke skjeggroten som omkranset den tette, svarte barten, og nesen var rød og skabbete, som etter et ufrivillig møte med en gretten gaupe. «Orsak meg,» sa han på markant sunnfjordsmål, idet han rettet seg opp og hilste standsmessig til hjelmen. «Men inspektøren har bede meg gje melding til herr politibetjenten at han skulle melda seg straks på kammeret. Det har visst skjedd eit …» Igelkjøn nølte.

«Ja? Et …»

«Eit drap, høyrde eg so tydeleg han sa.»

«Et drap!» Moland så forskrekket på den vanligvis så sindige sunnfjordingen. «På hvem da?»

«Det var visst ein standsperson.»

«Ikke noe vanlig fylleslagsmål, altså?»

Et drap! – Han prøvde å tenke tilbake. Hadde han i det hele tatt … Jo, et knivdrap i fullskap for fire-fem år siden, men det var da også det eneste. Ellers var det stort sett tyverier, bedragerier og denslags forbrytelser han ble satt til å oppklare.

«Vel …» Han tok seg sammen. «Vil du komme innenfor og vente?»

Igelkjøn rystet kraftig på hodet. «Nei, eg må attende med ein gong. Politimeisteren har kalla inn heile styrken. Vi skal vera i beredskap til å utføre dei oppdraga som det måtte vera naudsynt å setja i verk.»

Som så ofte før, slo det Moland hvor omstendelig disse konstablene ordla seg, når de gjengav ordrer, som om ordenes kunstferdige orden gjorde det ekstra påkrevet å gjennomføre dem.

«Vel, da skal jeg bare kle på meg, så er jeg i farten, jeg også.»

Han kastet et raskt blikk ut i smauet. Langs Nedre Fjellsmug lå det ennå høye snøkanter, etter nedbøren før jul. Midt i smauet var det tråkket en sti, helt ned til brolegningen, og foran hver inngangsdør hadde huseierne spadd seg sin egen vei ut. Han kikket opp. Morgenhimmelen var mørkeblå og spettet med stjerner. – Det kom iallfall ikke til å bli behov for noen snørydning i dag …

Han lukket døren bak seg og gikk raskt opp til soveværelset igjen. Agnes hadde satt seg opp i sengen og var allerede i ferd med å feste det mørkebrune, tette håret i nakken, da han steg inn.

«Jeg må gå,» sa han fort. «Alle mannskaper er innkalt, ekstraordinært.»

«Men hva …» De store, blå øynene så spørrende på ham.

Han satte seg på sengekanten, lot blikket falle mot den store magen hennes og rystet liksom benektende på hodet. «Det er ikke noe du skal bekymre deg for …»

«Men jeg bekymrer meg ikke! Jeg bare spurte hva som –»

«Jeg vet ikke ennå. Det var en av konstablene. Det var skjedd et – ja, et drap.»

«Et drap!» Han så hvordan hun ubevisst samlet hendene beskyttende rundt det ufødte livet. «Men hvem …»

Han grep henne i hendene, bøyet seg frem og kysset henne lett på kinnet. «Jeg vet ikke. Jeg vet ingenting … Men nå må jeg gå.»

Han reiste seg og gikk inn på det vesle sidekottet, grep muggen, helte vann i servanten og skylte ansiktet raskt. Han kikket inn i det vesle toalettspeilet, strøk seg over den lyse mustasjen og nølte et øyeblikk. Han visste hvor sterkt politiinspektøren mislikte manglende barbering. Et øyeblikk dvelte hånden over kniven og skålen. – Men … Et drap! – Med et lite sukk bestemte han seg for at politiinspektøren fikk akseptere det hastige morgentoalettet, den alvorlige situasjonen tatt i betraktning. I alle fall hadde han, klok av skade, et reservesett i skapet sitt på kammeret.

Han kledde hurtig på seg: undertøy, strømper, sokkeholder, skjorte, bukse med seler, vest. Han brettet skjortesnippen opp og knøt deretter det ensfargete, svarte slipset med kyndige fingre, før han tok på seg skoene, som han pusset raskt over med skinnet fra skopusskassen. Til slutt tok han på seg den brune dressjakken og gikk inn igjen på soveværelset. Han tok lommeuret fra stolen der han hadde lagt det, festet det til vesten og stakk det i lommen. «Såh …» Han kikket ned på Agnes, som hadde lagt puten opp mot sengegavlen og halvt lå, halvt satt og så på ham. «Går det bra?»

Hun nikket langsomt.

Per Christian var i ferd med å klatre ut av sengen. «Eg vil også ut, pappa! Eg vil også!»

«Pappa må på politikammeret. Du må være her og passe på mamma.»

«Men du sa jo at vi skulle på krøbbetur!»

«Jaja, men nå – !» Han la stemmen om og sa, litt mildere i tonefallet: «Så snart jeg kommer tilbake … Jeg lover deg. Vi skal gå opp til Skansemyren og renne ned hele Evigheten.»

Med et stikk i hjertet så han hvordan gutteansiktet strålte opp. «Åh, flott, flott, flott!» Han hoppet opp og ned på de nakne føttene og jublet så høyt at de måtte hysje på ham. «Ikke vekk Svend Atle, nå da! Han sover ennå …»

Moren skjøv seg til side i sengen og brettet en flik av dynen opp. «Kom her, du, Peremann, så skal vi hygge oss, vi … Så kan pappa bare ha det så godt, han …»

Moland så på dem med en blanding av ømhet, lyst og misunnelse. – Hvor gjerne skulle han ikke blitt værende, der under dynen sammen med henne, han også, nå når det var helligdag, og de for en gangs skyld kunne tatt det med ro.

«Vel,» sa han kort. «Da går jeg.»

Hun lettet hånden dovent til avskjed. Per Christian hadde lagt seg helt opp i armkroken til moren og strålte mot faren med mørkeblå, glitrende øyne. «A’jø!»

«Adjø,» mumlet Moland og lukket døren forsiktig igjen bak seg.

Nede i den smale entreen tok han på seg den svarte vinterfrakken, lettet skalken ned fra hattehyllen og satte den på hodet, ørlite på skrå, tok tobakkspungen og krumpipen fra den hvite stentøyskålen på kommoden og skuttet seg ørlite før han krummet nakken og gikk ut i den kalde mandagsmorgenen.

3.

Politifullmektig Wilhelm Krohn-Hansen hadde alltid minnet Christian Moland om en lektor han hadde i tysk, da han tok examen artium på Bergens Katedralskole i 1888. Han hadde det samme lyse fippskjegget, de samme voksede bartetuppene, og sist, men ikke minst, det samme strenge blikket, kruttblått under de morske, lysebrune brynene. Den hvite snippen var nystivet og uplettet, slipsknuten kompakt som en båtmannsknop, og over den kraftige, muskuløse magen lå den nypussede lenken til lommeuret hans som en båtfortøyning ved lavvann.

Da Moland trådte inn på vaktrommet i første etasje på det gamle Tinghuset på Rådstuplass, oppdaget han til sin store forbauselse at samtlige tolv betjenter i avdelingen var til stede, sammen med et titall uniformerte kolleger fra konstabelkorpset. Han konstaterte misfornøyd at han, så vidt han kunne se, var den siste som kom og forutså av den grunn en negativ anmerkning i klasseprotokollen.

Krohn-Hansen nikket ham kort velkommen, før han fortsatte der han var blitt avbrutt: «Som sagt, jeg vil ha en fullstendig dør-til-dør-undersøkelse, fra Dragefjellet til Wallendahlsmarken, og fra Dokken til Byparken, for å finne ut om det kan være noen som har hørt eller observert noe som helst mistenkelig, samme hvor ubetydelig det kan være.» Han strøk seg iltert over skjegget og nikket til en av betjentene. «Jørgensen, De organiserer denne delen av etterforskningen, disponerer mennene, deler opp i soner.» Høyt la han til: «Er det noen spørsmål?»

«Herr politifullmektig,» var det en fra konstabelkorpset som våget seg frempå. «Kor lenge skal vi holde på?»

«Til vi har fått resultater,» svarte Krohn-Hansen bryskt. «Flere?»

Noen få tok seg bryet med å ryste på hodet. Så kalte Jørgensen dem sammen foran et bykart som var stiftet opp på den ene kortveggen og begynte fordelingen av mannskap på gater og kvartaler.

Krohn-Hansen vinket på Moland. «De blir med meg, Moland.» Han kastet et raskt blikk rundt seg og satte blikket i en av de andre betjentene. «Herr Berstad! Over her …»

Ole Berstad og Christian Moland nikket kort til hverandre før de fulgte etter politifullmektigen inn på Oppdagelsesavdelingens store rom.

Krohn-Hansen satte seg ved enden av langbordet og nikket mot to av de ledige stolene. «Ta plass, mine herrer.»

Vanligvis var politifullmektigens plass ved det store skrivebordet bak skranken. Politibetjentene hadde sine plasser, etter ansiennitet, langs det grovtømrede langbordet, mens personer som skulle avhøres, ble plassert på motsatt side av bordet. På veggen bak skranken hang et portrett av kong Oscar II. Det viktigste inventaret i rommet var ellers de fire store spyttebakkene av messing, strategisk plassert i forhold til sitteplassene.

Krohn-Hansen kremtet. «Dere to, mine herrer, har jeg utsett til den aller mest delikate delen av denne etterforskningen, siden dere begge, om jeg så må si, kommer fra de rette, sosiale lag.»

De to betjentene skottet raskt på hverandre, Berstad litt overbærende, ante det Moland, fordi hans familie nok hadde atskillig flere penger i banken enn Molands, om de kom aldri så mye fra solide kjøpmannsfamilier, begge to.

«Vi blir nemlig nødt til å trå meget varsomt her, av hensyn til, ja, jeg vil nesten si av respekt for – noen av byens beste borgere.» Han trakk frem uret. «Jeg har allerede fått en avtale med skipsreder Dünner privat, i hans hjem, om en knapp time. Dit drar vi alle tre. Den videre etterforskningen, hrmm, i de kretser, vil jeg gjerne at dere to har hånd om, med varsomhet og konduite, hele tiden i løpende kontakt og samarbeid med meg. Og det blir jeg …» Han understreket ordet ved å banke tre ganger i bordet med knoken på høyre langfinger. «… som leder eventuelle forhør av alle vitner på dette nivået. Er det klart?»

«Ja,» sa Moland. «Bortsett fra at – »

«Ja, jeg er klar over at De ennå ikke er blitt forelagt sakens realiteter, herr Moland. Jeg kommer til det nå. Vi vil så i alle fall ha godt av å gjennomgå saken, slik den står i øyeblikket, før vi oppsøker skipsreder Dünner.»

«Men hvem er det som er blitt drept?»

«Konsul Frimann,» sa Krohn-Hansen dystert.

«Konsul Frimann!»

«Kjenner De ham?»

«Ikke personlig, men jeg vet jo godt hvem han er … Var.»

«Kjensgjerningene er disse,» fortsatte politifullmektigen strengt. «Konsul Frimann var gjest ved et slags, nåh, maskeball hjemme hos skipsreder Dünner, i anledning årsskiftet, ja, De vet kanskje ikke, men fru Dünner, hun har visse kunstneriske tilbøyeligheter, ja, det er vel hun som har fått skipsrederen selv til å stille opp i komiteen for det nye teateret, og, kort sagt, Frimann kom alene. Hans hustru følte seg ikke vel. Men da maskene skulle tas av, ved midnatt, var konsulen allerede gått.»

«Javel! Hvor da?»

Krohn-Hansen spisset leppene under den velfriserte mustasjen. «Mnja. Den som visste det, herr Moland. Den som visste det.»

Et øyeblikk ble han sittende i dype tanker. Som for å komme i gang igjen, banket han nok en gang karakteristisk i bordet, før han fortsatte: «Kjensgjerningen er at da konsulens tjenestepike, en frøken Cathrine Larsdatter Tufte – fra Vossetraktene …» Han fikk det til å lyde som om hun kom fra det mørkeste Afrika, reflekterte Moland. «… gikk ut for å koste trappen i dag morges, omtrent klokken syv tredve, da lå konsulen i trappeoppgangen, inne i huset – død, etter et meget kraftig slag med en stump gjenstand mot bakhodet.»

«Et rovmord?» spurte Moland, idet han kikket raskt på sin kollega Berstad, som satt lett tilbakelent i stolen, med fingertuppene sirlig mot hverandre og et stadig like overbærende uttrykk over de smale leppene.

«Utelukket, herr Moland. Jeg hadde nær sagt, dessverre. – Konsulens lommeur av gull, hans signetring og et pengebeløp i livkjolens innvendige lomme av – vel, ingen formue – men iallfall av en viss størrelse; ingenting var borte.»

«Har man noen anelse om når det kan ha skjedd?»

«Som sagt, vi vet at han hadde forlatt skipsreder Dünners ved midnatt. Skipsrederen skulle selv undersøke, hos sitt tjenerskap, om noen kan ha observert konsulen da han gikk. En enkefru Troye, som bor i etasjen over konsulens – ja, De vet kanskje at han bor i Allégaten …»

Moland nikket, selv om det for så vidt var en nyhet.

«Denne fru Troye var nede, klokken ett mente hun, og slapp inn katten sin, som stod utenfor og mjauet. Da lå det ingen der. Med andre ord, en eller annen gang mellom klokken ett og halv åtte. Men her er det jeg håper at de undersøkelsene jeg allerede har satt i gang …» Han nikket mot vaktrommet og deretter mot vinduet. «… skal gi resultater.»

«Vel … Jeg må jo si at dette er – sjokkerende.»

«Sjokkerende! Når en herre av konsul Frimanns status blir drept, så å si på åpen gate, da blir jeg alvorlig bekymret for hvilket århundre det er vi har gått inn i!»

«Ja, vet vi noe om konsulens status. Jeg mener, finansielt eller på – andre måter?»

«Andre måter?» Politifullmektigen så misbilligende på Moland. «Hans finanser skal være helt i orden, hans forretninger går utmerket, han er kongedømmet Belgias konsul, en høyt respektert borger, jeg har sågar selv fra tid til annen nydt en god sigar i hans selskap i Den gode Hensigt, kort sagt, der er intet å si på konsul Frimann, intet, gjentar jeg!»

«Nei, nei, jeg mente ikke å –»

«Det er nettopp for å unngå,» bank-bank, «den slags, hva skal jeg kalle det, diffusiteter,» bank, «at jeg har bedt herr Berstad og Dem ta dere av denne delen av etterforskningen, herr Moland. Er det oppfattet?»

«Javel, herr politifullmektig.»

«Politimesteren har personlig insistert på at saken må få sin oppklaring så fort som overhodet mulig, slik at han kan legge den frem for ordføreren, ferdig utpakket, så å si.»

Nå hørte de kirkeklokkene ringe til første nyttårsdags høymesse, først i Domkirken, noen sekunder senere i Korskirken. Ute i Muségaten var allerede de første kirkegjengerne på vei mot Domkirken, og det slo Moland, som i et tvesyn, at de slett ikke var på vei til den aller første høymessen i det tyvende århundret, men til en gigantisk begravelse for konsul Frimann.

«Når var det vi skulle være hos skipsreder Dünner?» spurte han forsiktig.

«Klokken tolv.»

«Da rekker jeg akkurat …» Han strøk seg over haken og gjorde et tegn mot døren. «Jeg drog hjemmefra så snart jeg fikk beskjed, så det var ikke tid til …»

«Det er greit. De er dimittert i et kvarter, herr Moland. Et korrekt ytre er av største betydning.»

Ikke minst i slike kretser, la Christian Moland til for egen regning, idet han gikk med faste skritt mot døren og barbersakene sine.

4.

Politifullmektigen hadde beordret en karjol fra byens fremste vognmann, W. M. Bøschen i Kong Oscars gate. «Wilchen», som han kalte seg selv, var fast transportør av Norges konge og Tysklands keiser, når de besøkte byen, og den høye, tynne vognmannen holdt verdensvant døren åpen for dem, da de steg opp de to trinnene og satte seg til rette under den opptrukne kalesjen. Krohn-Hansen tok plass på det ene av de to polstrede setene bak, med ansiktet i kjøreretningen, mens de to politibetjentene trengte seg sammen på benken midt imot.

«Til Villaveien!» kommanderte politifullmektigen.

«Til Villaveien skal bli!»

Vognmannen slo lett med pisken over hesteryggen, og deretter rullet de, vekselvis på brostein, vekselvis på snø og grus, gjennom den ennå formiddagsstille byen. Nå da kirkefolket hadde benket seg innendørs, var det så tomt på de bredeste boulevardene, at det nesten virket ødslig, men så hadde kanskje nyttårsfeiringen vært usedvanlig sterk dette året, iallfall for enkelte.

Det hadde, både i byens aviser, på cafeer, restauranter og alle andre steder der godtfolk møttes, i flere uker vært ført en heftig diskusjon om hvorvidt det var dette nyttårsskiftet som markerte overgangen fra det nittende til det tyvende århundret, eller om det åremålet måtte utsettes ytterligere ett år. De matematisk anlagte hevdet med stor styrke at hvis tiden begynte på år null, da var nitten hundre år passert idet man passerte 1. januar 1900 og tok steget inn i det neste, det tyvende århundret. Motstanderne viste til tidligere praksis, ved at de foregående århundreskifter var markert ved inngangen til 1701 og 1801. Til syvende og sist var det almanakken som ble bestemmende. Ifølge den var det enda ett år igjen til århundreskiftet. Dermed ble flere markeringer kansellert, mens andre, i ren protest, ble forsterket; slik at nyttårsfeiringen dette året hadde haltet av gårde med ett ben i fortiden og ett i evigheten, til overveldende akkompagnement av den ungdommelige kippermusikken som nyttårsaften hvert eneste år fylte byens gater, med en kakofoni som var den satt sammen av alle verdens musikkinstrumenter, i ett, øredøvende musikkorps.

Moland hadde selv feiret årsskiftet ved å trekke opp en flaske musserende vin, som han, på grunn av sin hustrus tilstand, hadde måttet tømme alene, og det så han seg ikke råd til hver eneste nyttårsaften. Etter hans beregninger befant de seg nå så definitivt i det tyvende århundret, så fikk almanakken mene hva den ville om den saken.

Vognmannen fulgte den retteste veien til Nygårdshøyden. Fra Rådstuplass svingte han ut i Christies gate, som de fulgte forbi det staselige Hotel Metropol med sin sirlige stukkfasade og deretter det spesielt opparbeidede lekeområdet for barn, Børneparken. Det sukket svakt i Moland da han så to gutter, ikke stort større enn Per Christian, som kastet snøballer på hverandre, grundig overvåket av en myndig barnepike.

Lille Lungegårdsvann var islagt. I bøyen utenfor Jernbanestasjonen på vestre bredd lå dampbåtene «Fløen» og «Strømmen» i vinteropplag; på den andre siden av vannet hadde gassverkets lektere pløyet en råk inn mot kaien i Kaigaten. Lenger mot syd, ved Strømbroen, var den såkalte «dampsentralen», det kommende dampdrevne elektrisitetsverket, snart ferdig. Etter planen skulle det vært åpnet nå ved årsskiftet. Så vidt Moland visste, var åpningen utsatt til februar, men den høye skorsteinen var forlengst reist. Den hadde gitt Nygård en ny profil, plantet i bakken som en nidstang mot Ulrikens skrånende fjellmassiv, en trussel om at fremtiden tilhørte byen og teknikken og at en dag skulle kanskje også fjelltoppen erobres, så usannsynlig det enn hørtes ut.

Hesten drog dem helt opp til toppen av Christies gate, der de svingte til venstre foran den store museumsbygningen, anlagt på det som engang var et av byens rettersteder og blant eldre mennesker derfor ennå bare ble omtalt som Rakkerhaugen. Museumshaven, der det var så vederkvegende å spasere blant de blomstrende buskene fra juni til september, lå stille og hvit som et pyntet lik. Alt de hørte, var lyden av hesteskoene mot den steinete grusveien. Luften var kald og rå, og det dampet fra den mørkebrune hesteryggen.

Fra Olaf Ryes vei svingte de inn i Villaveien, der de stanset foran et stort hvitmalt hus med front mot Puddefjorden.

Krohn-Hansen så på uret og nikket fornøyd. «To minutter på. Slik skal det være.»

Da de ringte på, ble døren åpnet av en blek, rødhåret stuepike i svart kjole og hvitt forkle, som neiet så dypt at Moland nærmest følte seg ille berørt.

«Skipsreder Dünner venter Dem i salongen,» sa hun, henvendt til Krohn-Hansen. «De kan henge fra Dem her,» fortsatte hun, før hun la til, litt nølende: «mine herrer,» som om hun ikke var helt sikker på hvor hun skulle plassere de to andre. Så åpnet hun det store garderobeskapet og rakte dem hver sin kleshenger. Skalkene plasserte de selv på en stumtjener ved siden av skapet, og etter at stuepiken hadde hengt frakkene på plass, førte hun dem videre innover i huset.

De kom inn i en gedigen, tungt møblert stue med mørkerød silketapet og store landskapsmalerier i forgylte rammer. På et svartlakkert klaver var et notehefte brettet opp på et musikkstykke av Robert Schumann. I spisestuen ved siden av, som de kunne se inn til gjennom en delvis åpen skyvedør, skimtet de et stort grantre, overdådig pyntet med girlandere, hjemmelagede juletrekurver og hvite, halvt nedbrente talglys.

Skipsreder Dünner reiste seg fra en stor ørelappstol foran den knitrende peisen. Han håndhilste alvorlig på Krohn-Hansen. «Herr politifullmektig. Jeg hadde virkelig ønsket at det var under andre omstendigheter jeg kunne ønsket Dem velkommen til min ringe bolig …»

«Jo, takk, det samme,» mumlet Krohn-Hansen før han presenterte de to politibetjentene.

Begge hilste på skipsreder Dünner, som viste dem bort til salongen foran vinterhagen, der det stod et lavt settbord med krystallglass, to karafler, en grønn og en blank, en vannmugge og en sifong med selters. Døren ut til vinterhagen var stengt, men gjennom de doble glassene kunne de se de ruvende leiegårdene i Ole Vigs gate som skjemte utsynet mot Karensfryd og de gamle lyststedene på den andre siden av fjorden.

«Noe å drikke, herr politifullmektig?» spurte skipsrederen. «Cognac? Likør? En pjolter?»

«Takk skal De ha. Siden De byr, så …» Han kastet et advarende blikk på sine to underordnede.

«Enn dere, mine herrer?»

«Nei takk …»

«Ikke i tjenesten …»

«Nånå.» Dünner så godslig på Krohn-Hansen. «Ja, en viss forskjell skal det vel være …»

«Men bare en tynn en, takk,» sa politifullmektigen og skjenket selv fra den ene karaffelen, merket med et lite sølvskilt der det stod Cognac. «Men så – til saken!»

«Ja, jeg må si det kom som et sjokk, da De ringte og fortalte meg hva som var skjedd, herr politifullmektig. Ennå har det, på en måte, ikke gått opp for meg.»

«Nei.»

Moland iakttok skipsrederen med et diskret blikk, litt sidelengs over neseroten.

Ludvig Alfred Dünner var rundt de førti, en kraftig bygget mann med en rødlig teint i ansiktet som røpet en medfødt sans for god mat og sterke drikker. Det mørkeblonde håret var klippet tett og kort inn mot hodebunnen, noe som gjorde de kraftige bakkenbartene desto mer dominerende i det brede ansiktet hans. Han hadde en tendens til med jevne mellomrom å la den blekrøde tungen slikke fort over leppene, som om den uavlatelig søkte etter tobakksrusk eller andre ujevnheter, noe som kombinert med den tunge benbygningen fikk den klassisk dannede Moland til å assosiere ham med et mytologisk vesen, halvt okse, halvt slange.

«La meg med en gang få si, herr skipsreder,» fortsatte Krohn-Hansen, «at vi setter overmåte stor pris på at De kunne ta imot oss så fort. Det gjør at vi – »

«Det skulle bare mangle! Ingen har større interesse enn vi, min hustru og jeg, av at denne saken får sin oppklaring prompte. Jeg mener, De er kanskje ikke klar over det, men Helene, fru Frimann, det er min søster …»

«Hva? Nei, virkelig, herr skipsreder! Det beklager jeg på det sterkeste. I så fall ville vi aldri – »

«Nåja, ubetydelig i denne sammenheng, for så vidt,» sa Dünner og gjorde en avfeiende bevegelse med hånden. «I denne sammenhengen var de våre gjester, som alle andre.»

«Ja, hrmm, dette selskapet … Kunne De fortelle litt om hvordan det – »

«Det var Christine, min kones idé.» Dünner rømmet seg litt. «Hun er vel et, hva skal jeg si, ekstravagant menneske, og hun hadde en tanke om at når vi nå har lagt det nittende århundre bak oss, så skulle vi også kaste dette århundrets masker av oss – og møte den nye tiden med, vel …» Han kastet et raskt sideblikk på de to politibetjentene, som om det han skulle til å si, egentlig ikke var for deres ører. «… nye ansikter, som om vi var, vel – født på ny.»

Krohn-Hansen nikket, uten å vise med et ansiktsuttrykk hva han mente om slike tanker.

«Derfor altså et maskeball.»

«Jeg forstår. Og det ble sendt ut invitasjoner, forstår jeg.»

«Jaja, selvsagt. Det var bare våre nærmeste bekjente, våre venner, den voksne del av familien og dessuten noen få, uunngåelige forretningsforbindelser, alt i alt fem og førti gjester.»

«Og alle takket ja?»

Dünner nikket.

«Men jeg har forstått det slik, at fru konsul Frimann, Deres søster, likevel ikke kom …»

Dünner flyttet litt på seg, som om han satt ubekvemt. Så grep han pjolterglasset, hevet det til leppene og nippet lett, som for å smake. «Det var nettopp det … Gjestene ankom forkledd, det var jo nettopp noe av poenget. Men vi ville selvsagt ikke risikere ubudne gjester, derfor stod det en leietjener ved døren da de kom, tok imot invitasjonskortene, som de var bedt om å ta med seg, og krysset av på en liste etter hvert som gjestene ankom … Og der stod de altså oppført, begge to. – Konsul Carl August Frimann med frue, Helene Margrethe.»

«Javel!» utbrøt Krohn-Hansen forbauset.

Med ett skar en høy, lys stemme gjennom rommet, så plutselig at de tre politimennene skvatt til. «Jeg sa at den kvinnen ikke var Helene, Ludvig! Jeg sa det med en gang de kom!»

En kraftig, blond kvinne skjøv skyvedøren til spisestuen helt opp og trådte inn i stuen. Hun snappet etter pusten, men om det var av opphisselse eller fordi korsettet under den brune kjolen så helt tydelig var altfor ubekvemt for en kvinne av hennes skikkelse, var det vanskelig for dem som ikke kjente henne å vurdere.

Dünner vendte hodet i hennes retning, uten å bevege på resten av kroppen. «Christine … Jeg trodde du var sammen med barnene.»

«Nei, jeg sendte dem ut sammen med Bolette. Hun skulle ta dem med i Nygårdsparken en tur.»

«Nåh …» Han vendte seg mot de tre politimennene, som hadde reist seg fra stolene sine. «Vel, dette er altså min hustru. – Du får hilse på våre gjester, Christine.»

Politimennene bukket dypt for skipsrederfruen, Berstad endatil med et lite kniks i korsryggen, som var det en kongelig han hilste på. Først da fru Dünner hadde tatt plass i en stol like ved siden av sin mann, satte også politimennene seg ned igjen.

«Vi snakket akkurat om,» begynte Dünner.

«Ja, jeg hørte det,» avbrøt hans kone ham. «Og du husker sikkert at jeg sa det; det var ikke Helene som – »

«Jaja, jeg husker det. Selvfølgelig. Vi var bare så vidt begynt å …»

Denne gangen var det Krohn-Hansen som tillot seg å avbryte. «Hva bygget De det på, frue?»

Hun målte ham med de lyseblå, urolige øynene sine. Både munnen og øynene var litt for små i forhold til hennes øvrige proporsjoner, noe som gav henne et underlig, innpakket preg, en litt formløs julepresang det var helt umulig å gjette seg til det egentlig innholdet av. «Slikt ser man, herr politifullmektig. – Jeg mener, Helene er et utmerket menneske, ja, en søster for meg også, men det er ikke til å komme fra at det er noe – ja, forknytt ved henne. Den kvinnen som kom sammen med Carl August, med konsul Frimann i går kveld, var av et helt annet slag, om jeg så må si … Bare måten hun gikk gjennom rommet på, med en selvfølgelighet, som om hun, ja, som om det var hun som var vertinne der!»

Dünner kremtet. «Nånå, Christine. – Så påfallende var hun da ikke.»

«For ikke å snakke om den kjolen hun var kledd i! Så, ja om jeg må få si det rett ut, så tettsittende og med en utringning som ville passet en parisisk kokotte på 1700-tallet og ikke en respektabel kvinne i våre dager …»

«Men,» brøt Krohn-Hansen forsiktig inn, «er det noen som vet hvem hun var?»

Det ble stille. Fru Dünner så på sin mann, som på sin side holdt blikket stivt i Krohn-Hansens.

«Nei,» sa skipsrederen kort. «Ikke det jeg vet.»

Moland bøyet seg høflig fremover. «Men … Hvilken forkledning kom hun i?»

Både Dünner og hans hustru stirret forbauset på politibetjenten, som om de ikke hadde ventet at han uoppfordret ville ta ordet. Heller ikke Krohn-Hansen så udelt begeistret ut over det uventede initiativet.

«Nå var det ikke slik at alle kom i forkledninger,» sa fru Dünner. «Det var et maskeball. Alle var pent kledd, i sine beste antrekk, herrene i kjole og hvitt, damene i sine vakreste kreasjoner, og mange hadde bare øyenmasker som gjorde dem meget lett gjenkjennelige. Andre hadde valgt litt større masker, vifteformede oppe og så store at de dekket både øyenparti og nese. Spesielt kvinnene kan da være atskillig vanskeligere å kjenne igjen. Og så var det noen, først og fremst blant herrene, som kom i disse heldekkende, stive dyremaskene som er blitt så populære de siste årene, når man går julebukk.»

«Konsul Frimann bar en slik etter hva jeg har forstått,» sa Krohn-Hansen.

«Ja, en løvemaske.»

«… Løve? Jeg trodde det var ulv?»

«Nei, så vidt jeg husker …» Hun flyttet blikket mot sin mann.

«Ulv eller løve, spiller det noen rolle?» utbrøt skipsrederen i et irritert tonefall.

«Nei, nei, sikkert ikke,» sa Krohn-Hansen fort. «Jeg må ha misforstått …»

«Og kvinnen, hun var altså forkledd som …» insisterte Moland.

Dünner så olmt på ham.

«Vi kan komme tilb-,» begynte Krohn-Hansen.

«En rosa katt,» sa fru Dünner og spisset munnen syrlig.

«Over det hele?»

«Bare foran øynene.»

«Altså ikke –»

«Hør, Moland,» brøt Krohn-Hansen inn.

Politibetjenten så direkte på sin overordnede. «Det jeg er ute etter, er at i så fall, så må jo hårfargen ha vært synlig.»

Krohn-Hansen vendte seg mot ekteparet Dünner igjen. «Ja, det må man vel kunne forv-»

«Mange av kvinnene hadde parykk,» sa fru Dünner og strøk ubevisst et par lette, lyse hårstrå, som hadde revet seg løs fra det sobert oppsatte håret, bort fra pannen. «Men tilsynelatende var hun iallfall mørkhåret.»

«Det som er hovedsaken,» grep Dünner ordet igjen, idet han klappet hendene sammen, som for å sikre seg oppmerksomheten på et opphisset styremøte, «det er at da musikerne spilte fanfaren ved midnatt og alle skulle la maskene falle, da var hverken Frimann eller denne – dette kvinnemennesket der!»

«Nemlig,» nikket fru Dünner og så seg betydningsfullt omkring, med stramme, forargede lepper.

Denne opplysningen sank stille ned i forsamlingen, før Krohn-Hansen tok til orde igjen: «Ja, eh, var det noen andre som var savnet?»

«Nei,» sa Dünner. «Vi var fem og førti ved ankomst, syv og førti, hvis De vil regne med Christine og meg selv, og klokken tolv manglet det altså to.»

«Og ingen hadde lagt merke til det før da?»

«Nei, nei. Det var et høyst avslappet gjestebud, med en kold og varm buffet i spisestuen, og vi åpnet også opp til salongene, der inne …» Han nikket mot en skyvedør i motsatt ende av rommet. «… der orkesteret satt, og etter en velkomstbolle, der vi skålte for byen, fedrelandet og, nåja, denne svensken, inviterte vi til buffeten, før vi gikk en grandios polonese – jeg vil si, sånn omtrent ved titiden.»

«Ja, ankomst, det var ved …»

«Halv åtte … Og deretter, vel, der ble servert småkaker og kaffe avec, pjolterbordet var velfylt, det var søte og tørre viner til damene, whisky og brandy til herrene; der ble danset i begge salongene, andre foretrakk å bare konversere. Min frue samlet noen av kvinnene rundt seg inne på spillerommet, kort sagt, det hele var en meget vellykket aften, og ingen av oss ante, da vi gikk til ro i totiden, at vi skulle bli vekket så tidlig og til en så forferdelig nyhet!»

«Nei.» Krohn-Hansen sukket, demonstrativt medfølende. «Denne listen over gjestene, er det mulig å få en avskrift av den?»

«De skal med glede få originalen, herr politifullmektig. Jeg har den her.» Dünner reiste seg, gikk bort til et glattpolert eketreskatoll og åpnet en skuff.

«Og hva med tjenerne, kan de ha lagt merke til når konsul Frimann og hans, eh, ledsagerske forlot selskapet? Jeg mener, det ble vel holdt et visst oppsyn med garder-»

«Våre egne piker var på kjøkkenet. Men vi hadde fire leietjenere fra Hotel Norge. De må eventuelt forhøre Dem der nede.»

Krohn-Hansen nikket. Med et ørlite bukk tok han imot det eksklusive, stive brevarket med den håndskrevne listen på. Raskt lot han blikket gli nedover arket, og Moland kunne ikke unngå å legge merke til det tynne laget av svette som flimret frem i pannen og på overleppen hans.

Da politifullmektigen kikket opp igjen, var det som om det hadde lagt seg et blankt belegg over øynene hans. «Ja takk,» sa han tynt. «Jeg håper ikke det blir nødvendig å bry alle disse … Jeg håper virkelig vi skal klare å løse saken lenge før det.»

«Det håper da virkelig jeg også, herr politifullmektig!» brummet skipsreder Dünner og nikket beroligende til sin hustru, som hadde funnet frem et lite, hvitt kniplingslommetørkle som hun satt og klemte sammen til en liten ball mellom de korte, ringbesatte fingrene sine.

«Bare et siste spørsmål, i all diskresjon, før vi går …»

Dünner så litt avmålt på ham. «Ja?»

«De kjente Deres svoger, konsul Frimann, godt, gjorde De ikke?»

«Jo. De vet vel selv, herr politifullmektig, at vi møttes til et slag whist i Logen hver eneste onsdag aften; Carl August, direktør Helgesen, konsul Brandt – og meg selv.» Med et lite sukk la han til, som om livet ikke bestod av annet enn fortredeligheter for tiden: «Nå må vi finne oss en ny makker …»

Krohn-Hansen smattet medfølende.

«… Nåja. – Etter spillet tok vi gjerne en omgang eller to på kjeglebanen, delte en pjolter og snakket ut, mann til mann.» Han kastet et raskt sideblikk på sin hustru før han sa, langsomt og tydelig, som om han snakker til tunghørte, og med et stenansikt som ikke røpet en følelse. «Men i alle disse årene hørte jeg aldri at han snakket om noe annet fruentimmer enn Helene. Aldri!»

Med det reiste han seg resolutt opp, som for å markere at dette var den udiskuterbare slutten på seansen. De tre politimennene spratt i været noen sekunder senere, som et visuelt ekko. «La meg følge dere ut.»

De tok alle tre farvel med fru Dünner, som ble sittende igjen i stuen, mens skipsreder Dünner fulgte dem helt ut.

Da vognmannen fikk øye på dem, hektet han muleposen av bisselet og la den på plass i det vesle hulrommet bak stigbrettet.

«Takk skal De ha, herr Bøschen,» sa Krohn-Hansen tankefullt. «Jeg tror vi spaserer. Vi skal ikke lenger enn til Allégaten. Men vent på oss der, er De snill. Vi kan fremdeles komme til å trenge Dem.»

5.

Utenfor åstedet i Allégaten var det postert en konstabel, som med hendene på ryggen og bredbent fotstilling lot blikket følge hvert eneste menneske som passerte gjennom gaten.

Han hilste til hjelmen da de tre etterforskerne ankom, og Krohn-Hansen brummet godslig til ham: «Ingenting å rapportere?»

«Ingenting, herr politifullmektig.»

I det hvitmalte stukkaturfeltet på den lysegrønne fasaden var det yndige amorinhoder omgitt av vinløv og noe som minnet om drueranker. Også det klassisk utformede feltet oppunder takmønet gav assosiasjoner til andre breddegrader enn disse. Det var neppe utilsiktet at man, når man spaserte gjennom gatene i denne delen av byen, lett kunne føle seg forflyttet til Berlin, Hamburg eller enda mer eksklusive metropoler i utlandet.

Krohn-Hansen nikket mot den grønnmalte inngangsdøren. «Da går vi inn.»

På trappetrinnet opp til huset lå en svart og hvit katt og stirret på dem med egyptisk visdom bak de gulgrønne øynene. Et stort mørkt felt på høyre side delte dyrehodet i et spottende janusansikt, og den murret arrogant og gjorde en nedlatende bevegelse med nakken da Moland bøyde seg ned og ville klappe den på veien inn.

Trappeoppgangen var tom. Liket var forlengst overført til Sykehuset på Engen, der det i løpet av formiddagstimene skulle gjennom en grundig undersøkelse av politilegen. Med et krittstykke var det markert hvor den døde hadde ligget, rett innenfor døren.

«Han må ha fulgt etter ham inn,» kommenterte Krohn-Hansen.

«Eller ventet på ham her inne,» sa Moland.

«Vel … Jo, selvsagt.»

På inngangsdøren til konsul Frimanns leilighet hang det fremdeles en krans av granbar pyntet med et mørkerødt silkebånd, som et malplassert minne over den julehøytiden som nettopp var passert.

Krohn-Hansen nikket til Berstad at han skulle ringe på.

Dørklokken var plassert midt på døren. Den magre politibetjenten grep om bladet og vred det rundt, slik at en skrapende ringelyd lød fra innsiden.

Kort etter hørte de forsiktige skritt innenfor. Etter ytterligere noen øyeblikks nøling, ble døren forsiktig åpnet. En tjenestepike i stivet, blått kjoleforkle tok imot dem med forgråtte øyne. Hun hadde et stort ansikt, med et mektig hakeparti, og stramt, lyst hår som var festet i nakken og strukket så tett inntil hodebunnen at de utstikkende ørene ble desto mer fremtredende.

«Ja, da va?» sa hun sorgtungt og i et påfallende landsens tonefall, som om hun hadde glemt hvilken stilling hun hadde.

Krohn-Hansen hilste vennlig. «Cathrine Larsdatter Tufte?»

Hun så skremt på ham. «Ja? Det er eg.»

«Det er fra politiet. Vi er kommet for å hilse på fruen.»

«Ja, sjølvsagt! Orsak meg. Eg er visst heilt …» Hun begynte plutselig å gråte. Hele skulderpartiet rystet, og hun dekket ansiktet bak de nakne, røde fingrene.

«Såså, ta Dem nå sammen, det er da ikke verdens undergang,» sa Krohn-Hansen tørt og beveget seg forbi henne inn i den lange, mørke hallen. En dør lenger inne gikk opp, og en kvinnestemme spurte: «Trine, hvem er det?»

«Det er fra politiet, frue,» sa Krohn-Hansen. «Jeg bekl-»

«Det er frøken,» sa den unge, mørkt blonde kvinnen, også hun med ansiktet grimet av gråt, som kom imot dem, kledd i en enkel, beige bluse med en lys kamébrosje i brystet og ankelsidt, svart skjørt.

Hun holdt en smal, hvit hånd ut i luften foran Krohn-Hansen, så høyt at det kunne se ut som om hun ventet at han skulle kysse den. «Sofie Helene Frimann, konsul Frimanns datter.»

Krohn-Hansen grep hånden hennes og holdt den fast. «Hvis De ante hvor ondt det gjør meg å komme her i et ærend som dette, frøken Frimann, og hvor det smerter meg å måtte forstyrre Dem og Deres mor på en dag som denne, da dere burde fått være i fred for alt annet enn det å samle dere om den sorgen jeg vet at dere alle føler i hjertet …»

Han trakk pusten. Brått kom det fra tjenestepiken et ul som fra et skadeskutt dyr, og med underarmene som en slags buffer foran seg styrtet hun forbi dem, helt til enden av korridoren og inn gjennom en dør som allerede stod på gløtt. I et glimt skimtet de kjøkkenet, før døren ble slått hardt igjen bak henne.

Den unge kvinnen rystet på hodet. «Stakkars Trine. – Jeg vet ikke om dere vet det, men … Det var hun som fant ham.» Det gikk en trekning over de runde leppene.

Krohn-Hansen nikket. «Er det noen som tar seg av Deres mor?» spurte han forsiktig.

Hun begynte på en benektende hodebevegelse, før hun tok det i seg. «Jo, vi er samlet alle sammen. Calle er der inne nå.»

«Calle?»

«Min bror, på en og tyve.»

«Og De selv, hvor gammel er De, frøken?»

«Jeg er sytten.»

«Og – er dere flere?»

«Bare vesle Rikkemor, på ett og et halvt. Hun forstår ingenting, selvfølgelig, så – jeg har lovet mamma å gå en tur med henne når hun våkner.»

«Vel …»

«Ja, dere må komme inn, selvfølgelig. Dere kan henge ytterklærne der borte.»

De fulgte anvisningen og ble deretter med henne inn gjennom den døren hun var kommet ut fra.

Et øyeblikk følte Moland det som om de uforvarende var steget inn i sluttscenen av Ibsens Gengangere, så tett sammen satt mor og sønn der inne i den pyntelige stuen, langt fra så overdådig utstyrt som hos skipsreder Dünner, men mørkere, tettere og på alle måter lunere, noe ikke minst den store bokhyllen langs den ene veggen medvirket til.

Konsulinnen var en mager kvinne med et stramt, ovalt ansikt og samme hårfarge som datteren. Hun var kledd i svart, høyhalset kjole, og i en smal kjede rundt halsen hadde hun et lite gullhjerte. Sønnen var påfallende høy og bredskuldret, Moland ville anta opp imot en-nitti. Munnen hadde en antydning av underbitt, og han var ubarbert.

Krohn-Hansen henvendte seg direkte til fru Frimann, men med et kontrollerende sideblikk mot den unge mannen. «Politifullmektig Krohn-Hansen, frue. Og dette er mine utmerkede medarbeidere, politibetjentene Moland og Berstad.» De to bukket. «Jeg beklager på det dypeste at vi må forstyrre Dem på en dag som denne, men jeg går ut fra at det er i alles interesse at denne tragiske saken får sin snarligste oppklaring.»

Fru Frimann nikket fattet og viste med en håndbevegelse de tre politimennene til hver sin stol. Selv satte hun seg i sofaen midt imot dem, mens sønnen tok plass i en fjerde stol og datteren, etter et øyeblikks nøling, tok plass ved siden av moren.

«Hva kan jeg hjelpe Dem med?» sa fru Frimann.

Krohn-Hansen fumlet litt med svaret, skottet raskt på Berstad og Moland og kremtet deretter tynt. «Hrmm. Dette selskapet hos skipsreder Dünner, Deres bror … Jeg forstod det slik at De ikke følte Dem helt bra i går.»

«Ja, det er riktig.» Hun løftet en delikat hånd mot pannen og ned igjen. «Jeg hadde en forferdelig hodepine, så det var rett og slett ikke aktuelt for meg å bli med.»

«Deres mann gikk med andre ord alene?»

«Ja, det insisterte jeg selv på! – Jeg mener, det var jo ingen grunn for ham å sitte her for seg selv og sture. Jeg gikk til sengs så snart vi hadde drukket kaffe, og de unge, de hadde sine egne planer. Vesle Rikkemor tok Trine seg av.»

«Akkurat. Så da forlot han hjemmet, sånn omtrent …»

«Det må De spørre Trine om. Jeg sa farvel til ham da jeg gikk inn og la meg.»

«Og ingen av oss var hjemme,» la datteren til. «Jeg var invitert på nyttårsball selv, hjemme hos min venninne, Carla Sundt, på Øvregaten, og Calle …»

Hun flyttet blikket over til broren, som gjorde et hodekast og strøk seg gjennom håret. «Ja, jeg var på Hop, der jeg var invitert i herreselskap hos en gammel skolekamerat, hos konsul Børs …»

«Herreselskap?» gjentok Krohn-Hansen, en anelse tørt, syntes Moland å oppfatte.

«Jah?» Han smilte tamt. «Men vi gikk julebukk til et av nabohusene, der det var noen unge damer forsamlet.»

«Julebukk?»

«Jah, det er jo blitt vanlig i romjulen, er det ikke?»

«Og når kom De hjem?»

«Hjem – hit?»

«Ja.»

«Nei, avtalen var at vi skulle overnatte der oppe. Jeg mener, hesteskyss på en nyttårsaften, det ville bli altfor kostbart, og noe tog gikk det jo ikke før i formiddag …»

«Så når fikk De beskjed om det som var skjedd Deres far?»

«Min mor …» Her sendte han moren et oppmerksomt blikk. «… fikk telegrafert til jernbanestasjonen på Hop, og så kom det bud opp derfra. Klokken var vel nærmere ti, og vi satt ved frokostbordet, ikke helt ryddige i hodet ennå, det må jeg nok innrømme. Harald kjørte meg selv inn, i deres egen vogn.»

Krohn-Hansen flyttet blikket til siden. «Og De, frøken Frimann, når kom De hjem?»

«Like over midnatt, som avtalt. Drengen til Sundts skysset både meg og et par andre venninner hjem.»

«Like over midnatt? Kan De tidfeste det nærmere?»

Hun trakk et lite sølvur i kjede frem fra halslinningen på kjolen, som om tiden stod innprentet der. «Jeg tror det må ha vært nærmere kvart på ett. Vi kjørte til Kaigaten først, og deretter over Strømbroen og opp hit. Da var det bare Elise igjen, og hun skulle videre til Parkveien.»

«Elise …»

«Beyer.»

Både Berstad og Moland noterte.

«Og på det tidspunktet så De altså ingenting mistenkelig?»

Hun rystet på hodet. «Nei, hva skulle det være? Jeg ante jo ikke da …»

«Og De hørte heller ingenting, i løpet av natten?»

«Nei, jeg gikk rett til sengs, og – vel, vi hadde jo fått vin til maten, og et glass champagne da klokken slo tolv, så jeg var ganske – trett. Jeg hørte ikke noe før jeg ble revet ut av søvnen av de gjennomtrengende hylene til Trine.»

«Og De, fru Frimann, De hørte heller ingenting?»

Hun rystet svakt på hodet. «Nei. Jeg stod opp og tok et sovepulver i halv tolvtiden. Det var så mye uro, både i de andre husene og nede fra byen. Men etter det fikk jeg endelig sove.»

«Og De reagerte ikke på at Deres mann ikke kom hjem?»

Hun så kjølig på ham. «Hvordan skulle jeg kunne reagere på det?»

«Nei, jeg…»

«Vi har i flere år hatt separate soveværelser.»

«Mhm.» Krohn-Hansen så ned. «Nei, da sier det jo seg selv …» Han flyttet blikket opp igjen. «Så da ble De også først vekket av Deres tjenestepikes skrik?»

«Ja.»

«Og hvordan … Jeg mener, det må ha kommet som et forferdelig sjokk på Dem?»

«Ja, hva tror De?»

«Eh … Jo, selvsagt … Det jeg mente, var …»

«Ja?»

Det oppstod en trykkende taushet i den mørke stuen. Utenfor vinduene kjørte en karjol forbi, fulgt av noen huiende kjuagutter. Moland så i den retningen med et svakt smil. – Kanskje prøvde de å henge seg på, slik han selv og kameratene hadde gjort det, uten lov selvsagt, under oppveksten på Stølen, da det var spesielt fristende å henge seg på i den bratte bakken fra Sverresborg og nedover mot Tyskekirken. Men hvis en av hans gutter prøvde noe lignende, skulle de få i ræven. Det var nok av skrekkhistorier om barn som var kommet under hjulene og blitt drept…

Krohn-Hansen rørte urolig på seg. «Deres mann … Aner De om han hadde noen fiender? Noen som ikke ville ham vel?»

Et øyeblikk var det som om det kruste seg et ørlite smil over fru Frimanns smale lepper; så rystet hun svakt på hodet. «Ikke mer enn hva en forretningsmann normalt opparbeider seg. Jeg mener – han hadde sine skyldnere. Fra tid til annen var han nødt til å ta arrest i et hus, kanskje innstevne en dårlig betaler for pantestyret; det kunne ende med konkurs og fallitt i de verste tilfellene. Så at han fikk noen uvenner, det var vel ikke til å unngå. Men jeg kjenner ingen ved navn; da må De henvende Dem til hans forretningsforbindelser.»

«Og det er?»

«Vel … Konsul Brandt, direktør Helgesen … Det er flere selvsagt, men … Hvis De tar kontakt med hans kontorsjef, herr Martinussen, så kan han sikkert hjelpe Dem.»

Krohn-Hansen vendte seg mot sønnen hennes. «Enn De, herr Frimann? Deltok De i Deres fars forretninger?»

Igjen strøk den unge mannen håret bort fra pannen. «Ikke noe særlig. Jeg er bare hjemme på grunn av julen. For tiden studerer jeg jus i Kristiania.»

«Da De gikk julebukk i går,» sa Moland brått og bøyde seg fremover. «Hadde dere masker på dere?»

Calle Frimann så forfjamset på ham. «Ja, vi … Vi fikk låne noen der oppe, som Harald hadde liggende fra – barndommen.»

«Barnemasker, da?»

«Ja, De vet … Hekser, troll og – dyr. Hvorfor spør De om det?»

«Nei, jeg undret bare …»

«Er det noe mer vi kan hjelpe Dem med, herr politifullmektig?» avbrøt fru Frimann utålmodig.

Krohn-Hansen tenkte seg om. «Nei, jeg – tror ikke det. Bortsett fra at vi må få noen ord med Deres tjenestepike.»

«Trine?»

Han nikket.

«Vel, jeg skal kalle på henne.» Hun begynte å reise seg.

Krohn-Hansen kom henne i forkjøpet, og de to politibetjentene fulgte øyeblikkelig hans eksempel. «Nei, nei. Vi kan snakke med henne på kjøkkenet. Det er helt i orden, frue. Takk skal De ha.»

«Vel, da …» Hun så på sønnen. «Viser du dem ut, Calle?»

«Ja, det – skal jeg.»

Før han forlot stuen, henvendte Krohn-Hansen seg enda en gang til fru Frimann. «Som sagt, jeg beklager uleiligheten; og skulle det være noe som helst De ønsker å ha underretning om, så er det bare å gi beskjed. Vi skal selvfølgelig holde Dem kontinuerlig underrettet om utviklingen av etterforskningen.»

«Mange takk – skal De ha,» repliserte Helene Margrethe Frimann og bøyde nakken svakt, før hun senket blikket mot de foldede hendene igjen.

Ute i gangen, da han hadde lukket døren til stuen igjen bak seg, sa Moland: «Unnskyld, herr Frimann, men …»

Den unge mannen stanset opp og vendte blikket mot den tettbygde politibetjenten. «Ja?»

«Nei … Jeg bare lurte på … Da dere gikk julebukk i går … Hvilken maske hadde De på, kan De huske det?»

«Maske?» Han flakket med blikket. «Han hadde flere … Rev, tror jeg det endte opp med.»

«De er ikke sikker?»

«… Jo. Jeg er sikker. For der borte hos disse unge damene, der endte det med at de begynte å kalle en av dem for – Reveenka … Hvis De forstår …»

Moland så ettertenksomt på ham. «Jo … Kanskje … De har vitner på det da?»

«På hva da? At jeg var rev?! Har det noen betydning for – dette andre?»

«Nei, neppe. Etter all sannsynlighet ikke,» svarte Moland og flyttet blikket langsomt bortover den mørke gangen, som om han så etter en som ikke lenger var der.