Gunnar Staalesen

Den femte passasjeren

Kriminalroman

Gyldendal

1

De tre mennene beveget seg langs Torgalmenningen i retning Ole Bulls Plass.

Mannen i midten hadde et ørlite forsprang på de to andre.

Det var en relativt liten mann, med et spisst lite gnageransikt og et bekymret uttrykk i øynene. Han var kledd i brune bukser og hvit skjørte med store, mørke svettemerker under armene. Over den ene armen hang en brun dressjakke, og over den mot satte skulderen hadde han en skulderveske. Det var en blå veske med navnet til en engelsk fotballklubb utenpå, men måten han holdt om vesken på, tydet på at det var noe langt mer verdifullt enn treningstøy han hadde i den.

Det var festspillåpning, og derfor – ifølge tradisjonen – en varm og solrik dag. Det var som om Festspillene var sommerens første vakre pike hvert år og byen kledde seg i søndagsklærne for å sjarmere henne. Solen hang som et stort, rundt hjul på en himmel som fremdeles var våt etter vårrengjøringen. På Ole Bulls Plass stod byens skolemusikkorps oppstilt med skinnende instrumenter og ventet på kongen og kronprinsen. Oppover mot teateret stod tamburjenter med tamburstaver kledd i nasjonalfargene – og oppe fra Engen iakttok den majestetiske teaterbygningen hele oppstyret med den samme urokkelige sinnsroen som den hadde vist under den store bybrannen i 1916

De to andre mennene gikk på hver sin side av Torgalmenningen, et lite stykke bak mannen i midten. Begge hadde hver sin walkie-talkie i hånden. De gikk delvis framoverbøyd når de snakket inn i dem – som om de betrodde seg til sine egne indre organer.

Mannen på nordre fortau var høy og atletisk. Han var i midten av førti-årene, hadde kortklipt gråblondt hår og solbrent ansikt – et ansikt som virket så ubevegelig at det kunne vært formet i leire og brent i en ovn. Han var kledd i rutete sportsskjorte og en dongeridress som tilhørte en annen generasjon enn hans egen.

Mannen på søndre fortau var duknakket, tykkfallen og hadde krøllete mørkt hår med striper av grått i. Han hadde et sørmodig dyreansikt, og til tross for den høye temperaturen var han kledd i en tung gråbrun frakk over den grå dressen, den hvite skjorten og det diskrete slipset. Han svettet som en maratonløper.

Mannen i midten het Walther Brecke. I Oslos underverden gikk han – av uante grunner – under navnet Villsvinet. Han spilte så absolutt i forbryterverdenens landsdelsserie. Problemet var bare at han for øyeblikket var i feil landsdel – og noen hadde antydet at det han hadde i den blå skuldervesken var alt annet enn rent mel.

De to som skygget ham, var førstebetjenter ved kriminalpolitiet i Bergen. Den høye, atletiske het Kristian Jensen og drog på oppnavnet Maskefjes. Den lille, sørgmodige het Henrik Abel Olsen, og de kalte ham Dumbo.

Maskefjes og Dumbo holdt stadig kontakt gjennom walkie-talkie’ne, og like rundt hjørnet – i en av sidegatene – satt tre menn i en liten svart folkevogn og lyttet til samtalen.

«Tror du han prøver å stikke av?» sa Dumbo.

«Det er tjukt av folk nede på Ole Bull Plass,» sa Maskefjes. «Hva faen er det som er så spennende ved å se en konge og en kronprins lytte til kongesangen?»

«Tannstillingen,» svarte Dumbo. «Det kan være vanskelig å følge ham gjennom mengden – tror du han har planlagt å kvitte seg med oss, hvis han har oppdaget oss?»

«Kanskje.»

De tre i folkevognen lyttet intenst. Ved rattet satt politibetjent Peter Ludvigsen, velkledd og elegant – litt for velkledd og litt for elegant. I baksetet satt hans kollega Monrad Carlsen, med vektløfteroverkropp og vektløfterhjerne, men alltid med et villig smil rundt munnen, alltid med et ja i øynene. Ved siden av ham satt Birger Bang-Sæther fra narkotika-avdelingen og så ut som en hendøende fransk 1800-tallspoet. Han hadde mørkt hår med en skill som en blyantstrek, en liten svart Edgar Allan Poe-bart, tydelige mørke halvmåner under øynene og en munn som en forarget jomfru. Bang-Sæther sa i en forfinet bergensdialekt som plasserte ham blant de siste dagers hellige på Kalfaret: «De må fanden ikke la ham slippe unna. Han har heroin for en halv million i den vesken.»

Så spraket Dumbos stemme over radioen igjen. «Jeg tror vi får ta ham før han forsvinner, Kristian. Det ser ikke ut som om han leder oss til noe – og vi kan faen ikke la ham slippe unna.»

«Okay. Jeg går rundt TTK-kiosken og så tar vi ham.»

«Hold dere klar, gutter,» sa Dumbo. «Over og ut – »

«– og hele driten,» sa han til seg selv etter at forbindelsen var brutt.

Nede på Ole Bulls Plass gikk alt etter programmet. Kongen og kronprinsen stod i stram givakt og mørke dresser foran den skinnende blanke, svarte Mercedes’en, mens skolemusikantene spilte kongesangen så det gjallet i de høye murveggene omkring.

Tjue meter fra kongen og kronprinsen holdt en konstabel ved navn Garbo på å få nervøst sammenbrudd. Han stirret omkring seg – mot øst, mot vest, mot sør. Med oppsperrete øyne hvisket han oppspilt til kollegaen Lerheim: «Gunnar, Gunnar – har du sett?»

Lerheim svarte bryskt: «Kva?»

Garbo skalv i knærne. «Herregud, jeg må ha fått hallusinasjoner – har du sett – det er dødningehoder i alle vinduene!»

Lerheim viste de stygge tennene sine. «Dauingehov’er? Det e’kje jolenissar denne gongen altså?» Han kastet et lattermildt blikk omkring seg.

Så stivnet han til, og hodet forflyttet seg rundt Ole Bulls Plass med en mekanisk bevegelse. Der – oppe i ett av vinduene på Hotell Bristol: et grinende dødningehode. Der – på gesimsen rundt Sundt: et vesen i glorete klesdrakt og med noe som kunne være et våpen i hånden – og dødningehode. Og der – høyt oppe i huset til «vestlandets storavis»: det samme grinende dødningehodet.

Bristol – Sundt – og Bergens Tidende: hvilket komplott kunne det være?

«D-d-det må være terrorister,» hikstet Garbo.

«Trur du dei har tenkt å…» Lerheim stirret på kongen og kronprinsen. Kongesangen var over, og korpsene spilte en melodi ingen av dem i øyeblikket var i stand til å gjenkjenne. De ville neppe gjenkjent fedrelandssangen engang.

«V-vi må r-redde dem,» sa Garbo.

«Kongen og krompen?»

«Hvem ellers, ditt fe? Du slenger deg over kongen, så tar jeg krompen og så …»

Brått var melodien over. Før de kunne forhindre det gikk kongen fram og håndhilste på dirigenten. Med et muntert nikk og en majestetisk håndbevegelse takket han korpsene for innsatsen. De unge musikantene takket igjen ved å løfte de skinnende instrumentene i været.

«Et tre ganger tre hurra!» ropte dirigenten.

«Hurra, hurra, hurra …» lød det.

Garbo var i bevegelse ut mot kongen, Lerheim mot kronprinsen. På strategiske steder omkring plassen var det dukket opp enda flere dødningehoder.

Garbo ropte: «Konge, konge! Deres maje … Ned! Ned!»

Kongen så forbauset til siden. Ti meter borte så han en politikonstabel med et forvirret uttrykk i ansiktet – og en eldre politimann i mer prangende uniform og med enhver overordnets myndighet i ansiktet. Den overordnete hadde en tung neve på skulderen til konstabelen og en ansiktsfarge som en råtten tomat.

Fem meter fra kronprinsen så kongen et lignende opptrinn.

«Men – men – men …» sa Garbo med gråt i stemmen til politiinspektør Hermannsen.

«Ser du ikkje dauingene då?» protesterte Lerheim til sin håndfaste kollega, overbetjent Sjursen.

«Det er noe som kaller seg Odin-teateret – og de har lov,» sa Sjursen mellom sammenbitte tenner.

«Lytter De ikke til instruksen De får, Garbo?» spurte Hermannsen med frostskadde stemmebånd.

Kongen og kronprinsen hadde allerede tatt plass i bilen igjen, og kortesjen var i bevegelse oppover plassen. Folk langs fortauene vinket og ropte hurra og myste mot solen.

Oppe fra bygningene til Sundt og Bergens Tidende lød det plutselig skingrende hyl: «Adi-adi-aaaaa! Adi-adi-ooooo!!» Vesenet på Hotell Bristol var kommet ut på en balkong med en lang lur i nevene. Luren løftet hodet mot himmelen og ulte utover den forundrete menneskemassen, som først nå oppdaget at den var omringet av skikkelser i de selsomste gevanter. Rundt hjørnet til Starvhusgaten kom to tre-meterhøye, svartkledde spøkelser dansende på stylter med tannklaprende hodeskaller og bevegelser som elger i brunst. De ble møtt med en blanding av latter og forargelse. En bergensk madam gikk til attakk på den ene av dem med hevet paraply, og en høy, middelaldrende mann med stiv overleppe og ingen hake sa: «Uhørt! Det er en skam hva politiet kan tillate. Ødelegge denne gledesstunden for de små barna. Man burde sende dem til – Moskva, eller hva det nu heter …»

To konstabler ved navn Lerheim og Garbo iakttok hele opptrinnet med en sinnsstemning som hørte en bedre begravelse til.

Og oppe ved TTK-kiosken ble en liten mann ved navn Walther Brecke arrestert.

Arrestasjonen gikk stillferdig for seg.

Maskefjes kom opp på den ene siden av ham og grep ham kraftig i overarmen. Dumbo dukket opp på den andre siden og tok et godt tak om den blå vesken. Den svarte folkevognen gled inn til fortauskanten, og Ludvigsen og Carlsen hoppet ut.

Walther Brecke sa: «Hva i helsike?»

Maskefjes sa: «Hva har du i vesken din, Villsvinet?»

«Gamle aviser,» sa Brecke.

Maskefjes smilte svakt, og Dumbo sa: «Få ham inn i bilen.»

Et halvt minutt etterpå var de borte. Det var knapt nok et menneske som hadde lagt merke til hva som var skjedd. Solskinnet sildret saktmodig over Torgalmenningen og Ole Bulls Plass, der de to svartkledde spøkelsene danset en uryddig dans til akkompagnement av sine egne skingrende hyl, stadige støt fra den krigerske luren og ukvemsord fra forargete bergensere.

Det var mai, det var festspill – og ingen hadde planer om å dø.

2

Bang-Sæther hadde et uttrykk av uendelig tomhet i øynene. Carlsen så bestyrtet ut. Ludvigsen strøk en velstelt pekefinger søkende langs hakekanten, som om han lette etter en kvise som ikke var der. Dumbo grep automatisk etter Valium-esken i venstre innerlomme. Maskefjes sluttet å tygge på Caroxin’en i nesten ti sekunder, og da han begynte å tygge igjen, var det med langsomme, avmålte bevegelser.

De fem politimennene stod rundt skrivebordet. I stolen foran skrivebordet satt Walther Brecke med et triumferende uttrykk i ansiktet. Oppe på skrivebordet lå den blå vesken, åpen. Den var full av gamle aviser.

Maskefjes flerret avisene opp av vesken og slengte dem om seg. Det var Oslo-aviser, flest VG.

De andre politimennene fulgte oppmerksomt med.

Lag på lag av aviser ble avdekket. Så var vesken tom. Den var blågrå på innsiden, og den var ufóret. Når vesken var tom, var den tom. Det fantes ingen hemmelige rom. Det var omtrent like mye narkotika i den som på et årsmøte i IOGT.

Walther Brecke sa ingenting, men replikken lyste over hele ansiktet. «Ka sa eg?» lyste det.

3

Det var gått enda noen timer, og antallet i rommet var redusert til tre: Maskefjes, Dumbo og Brecke. Maskefjes og Brecke satt på hver sin side av skrivebordet og stirret dystert på hverandre. Dumbo stod ved vinduet.

Ute var det maikveld, klokken var snart elleve, og kveldshimmelen glødet svakt over banken på den motsatte siden av gaten. Nede på fortauet så han festspillkledde mennesker på vei hjem fra årets første festspillarrangementer. En mann i mørk dress gestikulerte vilt med armene, mens en kvinne i kort pelsjakke og sidt skjørt så henrykt på ham. Dumbo sukket og tenkte på det som hadde skjedd denne dagen.

De hadde fått et tips fra Oslo kvelden i forveien om at Walther Brecke sannsynligvis var gått på nattoget til Bergen med noe som kunne være en anselig porsjon heroin. Ryktene visste å fortelle at Brecke hadde foretatt et kupp i Oslo, og at heroinen på det åpne markedet kunne være verd opp imot en halv million kroner.

De hadde møtt fram på jernbanestasjonen da nattoget kom inn, og ganske riktig: Walther Brecke var med. Alt han hadde av bagasje, var den blå vesken med navnet til en engelsk fotballklubb utenpå.

De hadde skygget ham, og han hadde ikke foretatt seg noe oppsiktsvekkende. Han hadde spist frokost på Jernbanekafeen, han hadde drukket kaffe på Kaffistova, med utsikt mot Torget, han hadde kjøpt en avis i kiosken på Torgalmenningen, han hadde studert kinobildene i Ole Bull Kino, og han hadde tatt en telefon fra telefonkiosken på Strandkaien. Deretter hadde han tatt ytterligere en kopp kaffe på Kaffistova. Bortimot klokken ett hadde han forlatt kafeen og beveget seg i retning Ole Bulls Plass. Dumbo hadde ikke tatt risken på å la ham slippe unna i folkemengden omkring festspillåpningen, og de hadde valgt å arrestere ham. De hadde gjort regning med at vesken skulle være full av narkotika. Ingen hadde beregnet hva de skulle gjøre hvis han hadde vesken full av gamle aviser.

Han snudde seg mot de to andre igjen. Han så utmattet på Brecke. «Altså,» sa han. «La oss rekapitulere.»

«Du kom til Bergen,» overtok Maskefjes.

«Med en veske full av aviser,» sa Dumbo.

«Til min bror,» sa Brecke.

«Som samler på gamle aviser,» sa Maskefjes.

«Nei,» sa Brecke. «Men jeg hadde kjøpt denne vesken til ham, som en gave. Og så fylte jeg den med disse avisene – for at den ikke skulle miste fasongen. See?»

Dumbo nikket tungt.

Maskefjes reiste seg fra stolen. Han bøyde seg fram over skrivebordet. Han grep Brecke i jakkeslaget og heiste ham opp fra stolsetet. Han trakk Brecke mot seg til det svettende, rødflekkete ansiktet hang rett foran hans eget. Han sa: «Du er et svin, Villsvinet. Du er omtrent det verste vi vet. For at du skal tjene penger til noen ekstra flasker brennevin sender du småunger inn i de dødeligste drømmer – i et syttendemai-tog rett til helvete, med faner og basuner. Du tar livet deres og krammer det sammen som en papirball og kaster det i do – for en flaskes skyld.»

Han svelgde og fortsatte. «Det er de andre også, selvsagt. De som finansierer det hele – de i de store villaene og på kontorene med de myke teppene. Gi meg en slik en, og jeg skal lage raspeballer av ham. Men jeg har ikke en slik en. Og jeg får det neppe heller. Men jeg har deg, Villsvinet. Og du er ikke mye å rope hurra for, du heller.»

Brecke pustet anstrengt. Nevene til Maskefjes klemte oppunder haken på ham.

Maskefjes fortsatte: «Du dro fra Oslo med en ladning narkotika – eller også en halv million i kontanter. Du drog faen ikke fra Oslo med en veske full av gamle aviser. Du vet det, og vi vet det. Ett eller annet sted befinner den ladningen seg, og du vet hvor. Enten klarte du å lure den unna mens vi skygget deg. Men det tror jeg ikke. Vi ble ikke født i går. Eller også kvittet du deg med den før du kom til Bergen – og det er det sannsynlige. Men det er her markedet er. Jeg tipper du møtte en eller annen på Arna, avleverte ladningen og fikk en identisk veske med deg videre gjennom Ulrikstunnelen. Hvorfor? Hadde du fått et tips om at vi var etter deg? Eller hva? Det skulle jeg gjerne vite. Det skal du fortelle meg!»

Stemmen til Brecke var hes og forpint. «Hjelp! Hjelp!»

Dumbo så på dem. «Jeg ser ingenting,» sa han. «Jeg har synsforstyrrelser.»

«Dere har ikke lov til dette. Jeg skal anmelde dere. Jeg går til avisene, til Dagbl-»

«Du kan tørke deg i ræven med Dagbladet,» snerret Maskefjes og klemte ytterligere til.

«Jeg ser intenting, jeg hører ingenting,» messet Dumbo.

Ansiktsfargen til Brecke minnet om en fullmoden blåplomme. Han gispet etter luft, og tårene spratt av de sprengte øynene hans. «Jeg vet ingenting. Det er sant. Ingenting. Jeg skulle besøke min bror, jeg vet ingenting, jeg – ingen – sant – ing …» Plutselig var det som om øyeneplene gikk trill rundt, og han ble slapp og tung i nevene til Maskefjes.

Maskefjes slapp ham, og han falt framover. Ansiktet traff kanten på skrivebordet, og han ség ned på gulvet. Han ble liggende foran skrivebordet, som en gjenglemt rekvisitt på en tom scene. De to politimennene så på hverandre.

«Hva tror du?» sa Maskefjes.

Dumbo trakk voldsomt på skuldrene. «Aner ikke. Det eneste jeg vet, er at vi ikke kan holde på ham. Vi er nødt til å slippe ham løs. Ellers kan vi få virkelig trøbbel. Du vet hva slags advokater disse gjengene har: de beste som er å få.»

Maskefjes nikket. Han så sørgmodig ned på den bevisstløse mannen. «Og vi som hadde det så gøy.»

Dumbo gikk til telefonen og slo nummeret til vakthavende på kriminalvakten. «Hallo? Det er Olsen. Vi har en mann her inne. Villsvinet. Ja. Han har fått et – illebefinnende. Kan du få en eller annen til å vekke ham til live – og slippe ham løs? Ja. En eller annen må skygge ham. Kontinuerlig. Har du Baune der? Godt. La Baune ta første vakt. Og så Ludvigsen i morgen tidlig. Ja. Vi går hjem. Fint. Ha det.»

En time senere var Walther Brecke en fri mann. Han gikk ned på Torget og gauket seg en flaske brennevin. Deretter tok han inn på et hotell på Strandkaien. Baune tilbrakte natten i kaiområdet. Det var en sur og kald natt, og den inneholdt ingenting annet enn sporadisk fyll, noen gamle vittigheter og en håndfull ukvemsord. Neste morgen forlot Walther Brecke hotellet i halv ni-tiden. Da hadde Baune fått avløsning. Det var Ludvigsen som overtok, men han hadde ingen heldig dag. En halvtime etter at Brecke hadde forlatt hotellet, hadde han ristet seg løs fra skyggen. Det skjedde ett eller annet sted mellom Torget og Vestre Holbergsalmenning. Plutselig var han borte, og til tross for at Ludvigsen fintrålte smauene og sidegatene mellom C. Sundtsgate, Gågaten og Lille Markevei, var han ute av stand til å få kontakt med Walther Brecke igjen.

Han rapporterte til stasjonen, mer slukøret enn noen kunne huske å ha sett ham siden han begynte i politiet.

Patruljebilene fikk beskjed om å holde utkikk etter Brecke, og det ble gitt rapport til politiet i Oslo.

Klokken var kvart på ti, og i løpet av de nærmeste timene skulle det skje så mye at det ville gå temmelig lenge før noen overhodet kom til å tenke på en mann som het Walther Brecke, og som noen kalte Villsvinet.