Gunnar Staalesen

Rygg i rand, to i spann

Kriminalroman

Gyldendal

«When murders are comitted by mathematics,» I said, «you can solve them by mathematics. Most of them aren’t and this one wasn’t.»

DASHIELL HAMMETT

Prolog

Olsen så på Jensen, og Jensen så på Olsen.

Alt stod stille.

Marsregnet slo mot vindusrutene.

Luften på kontoret var tung og varm og tørr.

Begge stirret ut gjennom de regnvaskede vindusglassene. Derute het de Olsen og Jensen. Herinne bar de andre navn. Det var for mange Olsener og Jensener i politi-etaten til at vittige kolleger kunne la de to førstebetjentene på kriminalavdelingen slippe så lettvint unna.

Olsens oppnavn var lettest gjennomskuelig for en utenforstående. Når Henrik Abel Olsen så rett på en, strittet de to store ørene ut som flatklemte megafoner. Noen hadde vært så fantasiløse at de trodde at den første stavelsen i tilnavnet Dumbo spilte på Olsens intelligens. De hadde angret senere, men da var det som oftest for sent.

Kristian Jensens kodenavn – Maskefjes – var vanskeligere å gjennomskue. Den originale Maskefjes var i stand til å kle seg ut som hvem som helst, i løpet av meget kort tid. Uforglemmelig var episoden der han framstod som Adelaide, Salasso’s store kjærlighet.

Jensen kledde seg aldri ut. Han hadde alltid det samme, halvt pågående, halvt sammenbitte uttrykket i ansiktet.

De klare, blå øynene gav sjelden uttrykk for følelse.

Det kortklipte blonde håret var børstet fram i pannen og det skulle en orkan til for å få det til å bevege seg.

Den kraftige haken var framskutt, innbitt.

Inntil for tre år siden stod det alltid en stiv, strunk sigar ut fra den venstre munnviken hans. Da han sluttet å røke, skjedde det en eneste forandring i ansiktet hans. Sigaren ble erstattet av en stadig fornyet rekke Caroxin, og underkjeven og haken inntok en sirkulerende, evig tyggende bevegelse. Det var de som påstod at det øyeblikket Maskefjes la fra seg sin siste sigar og puttet sin første Caroxin i munnen, var den eneste gangen de hadde sett ham skifte ansiktsuttrykk på femten år. Men noen skal jo alltid overdrive.

Maskefjes var 1.80 høy og i god fysisk form. To ganger i uken løp han som en gal mann fram og tilbake langs Fjellveien. Bortsett fra et par aggressive hemorroider og en evig sur mage, var hans helsetilstand tilfredsstillende.

Det samme kunne man ikke si om Dumbo.

Det var noe rundt, litt bedagelig ved Dumbo. Mange hadde av denne grunn regnet ham som komplett ufarlig. De hadde også angret senere, og det hadde også som oftest vært for sent.

Han hadde tynt, krøllete mørkt hår med enkelte striper av grått. Øynene var mørkebrune og følsomme, uttrykksfulle som en hunds, og munnen var fyldig og ikke uten en viss anstrengt sensualitet. Blågrå skjeggrot dekket den lille haken og den runde, nesten feminine dobbelthaken.

Magen var to nummer for stor, han var duknakket, og han pustet som en St. Bernhards-hund hvis han var så uheldig å måtte bevege seg hurtigere enn normal gangfart. Han var 1.76 høy, og det holdt.

Dumbo var hypokonder, og det var ikke en dag uten at han feilte ett eller annet. Holdt han seg ikke for hjertet, var det hodet, og var det ikke hodet, var det magen, eller ryggen, eller noe i siden, eller tannpine, eller …

Det ble sagt at en kollega en gang hadde forvillet seg inn i Dumbos medisinskap og at han ennå ikke hadde funnet veien ut igjen.

Dumbo var 42 år gammel, Maskefjes 41. Dumbo var gift og hadde to barn, en gutt på femten og en pike på tretten. Maskefjes var ungkar. De hadde fulgt hverandre fra trinn til trinn opp gjennom årene, de hadde patruljert i byens vintermørke og stort sett fredelige nattegater tilbake i slutten av 50-årene, de hadde arbeidet seg fra bunnen og oppover innen kriminalavdelingen. På en merkelig, uventet måte utfylte de hverandre, og selv om de som oftest jobbet hver for seg med små rutinesaker, hadde de vist seg, ved enkelte større kriminalsaker, å være den perfekte symbiose.

Likevel var de så forskjellige som dagen og døden.

Maskefjes tygget og tygget.

Det var sluttet å regne, og et hvitt, skarpt marslys skar seg inn gjennom glassruten og truet med å skjære hjernen hans i to, like store, atskilte deler.

Han sukket, tygget og så på armbåndsuret sitt.

Det stod på 15.40.

«Tjue minutter igjen, Henrik.»

Dumbo nikket. Etter en liten stund sa han:

«Dette er en av de dagene ingenting skjer.»

«Ikke en fis i helvete. Ikke et eneste innbrudd, ikke et aldri så lite voldtektsforsøk, ikke et biltyveri engang.»

«Dette er en av de dagene Satan er på vinterferie.»

Maskjefjes nikket:

«Ro og orden hersker i universet. Iallfall her i byen.»

«Honen tute, så kjedelig det kan være.»

«Ja.»

«Ingenting skjer.»

«Nei, ingenting skjer.»

De sukket i kor og stirret mistrøstig ut gjennom vinduet.

De tok feil. Til tross for all sin felles oppsamlede erfaring tok de feil.

De visste ikke hvor feil de tok.

1

Klokken var 17.55, og det var et opphold mellom regnbygene. Et blågrått, tungt tussmørke var i ferd med å senke seg over byen.

Det var en halvt utdødd by. Folk satt hjemme og spiste middag, eller de lå allerede utstrakt på sofaene sine og hvilte middag, eller de satt og kranglet over de bitre kaffekoppene sine. De var iallfall ikke ute.

Gatene var så tomme som øynene til en prest på prekestolen første solskinnssøndag i juni.

Mannen i den grå Morris’en satt med hatten trukket godt ned i pannen. Med intense øyne iakttok han døren inn til den vesle postkontor-filialen. Nå var det bare en eldre dame igjen der inne.

«Få opp farten, gamlo,» mumlet han mellom sammenpressete lepper. «Gamle kjerringer som deg skulle ikke være ute så seint. Hjem og bysselalle nå. Kom igjen, kom igjen.»

Han slo nervøst med den hanskekledde hånden mot rattet.

På fortauet på den andre siden av veien gikk to langhårete gutter i skinnjakker og dongeribukser forbi. De så ikke i hans retning.

Det lyste gult fra vinduene inn til postkontoret. Han så hodet til en ung kvinnelig funksjonær passere ett av vinduene. Hun kastet et blikk ut, men så ikke på ham. Hun så opp på himmelen. Eller kanskje hun bare speilte seg i gjenskinnet i ruten.

Endelig!

Den gamle kvinnen i den grå, side kåpen og med den høye, brune hatten kom ut.

Hun ble stående i døråpningen, så opp for å se om det fremdeles regnet.

Nei.

Med stive bevegelser gikk hun, med håndvesken i den ene hånden og den gule paraplyen i den andre. Han fulgte henne med blikket til hun forsvant rundt hjørnet.

Han så på klokken. Den var ett minutt på seks.

Han bet tennene sammen, så seg nok en gang omkring.

Ikke et levende menneske å se. Langt oppe i gaten krysset en gråflekket katt fra fortau til fortau.

Han gikk hurtig ut av bilen, gikk sammenbøyd og med hatten trukket langt ned i øynene mot døren til postkontoret. I den ene hånden bar han en slitt, svart veske.

Han stanset foran døren og ble stående med ryggen til den. Han så seg omkring for siste gang. Den ene hånden forsvant opp under hatten og med en rask, innøvd bevegelse trakk han en gummimaske ned i ansiktet. Masken forestilte Richard Nixon.

Han åpnet døren og gikk hurtig gjennom den korte forgangen med de grå postboksene på den ene kortveggen. Han åpnet en glassdør inn til selve kontoret. Innenfor døren trakk han en liten svart revolver opp av frakkelommen, stilte seg opp til høyre for døren og sa med en stemme som lød snøvlete gjennom gummimasken:

«Alle blir der de er. Den første som beveger seg, skyter jeg.»

Tre bleke ansikter stirret på ham med øyne som ble større og større og som til slutt syntes å fylle hele rommet. Luften var tung og stikkende, og han kjente en panikkartet trang til å rive av seg gummimasken, løpe ut, heve ansiktet mot himmelen og suge inn den kalde, beroligende kveldsluften.

Borte ved vinduet stod en mørk, blond mann i slutten av tjue-årene. Håret var pistrete, munnen smal, og han hadde et stort rødbrunt munnsår i den ene munnviken. Han skalv som brystene til en magedanserinne i Cairo.

I de to lukene satt to kvinner.

Den ene var den unge han hadde sett passere vinduet. Hun hadde lyst, gulaktig hår, usunn, fet hud i ansiktet og store briller med blå, gjennomsiktig ramme. Han kunne se blodet banke i den hvite halsen hennes. Munnen hennes skalv som om hun var på nippet til å begynne å gråte.

Den andre kvinnen var eldre, noen og femti. Hun så strengt på ham gjennom blanke brilleglass, som om hun var lærerinnen hans og han var en slem liten skolegutt som var i ferd med å gjøre noe dumt. Og slik følte han seg også.

Stemmen hans skalv svakt da han slengte den svarte vesken bort til den unge kvinnen. «Du fyller denne med sedler. Dere andre går bort til veggen der.»

Han pekte med revolveren på den store veggen midt imot. Den var dekket av hyller. Det lå to brune pakker i hyllene, ellers var de tomme.

«Og ikke prøv noe tull. Jeg skal ha alle pengene.»

Han gikk nærmere disken og iakttok den unge kvinnen idet hun fylte vesken. Etter at hun hadde tømt sine egne hyller, gjorde han et tegn mot den andre luken. Hun reiste seg, svaiende. Hun turde ikke se på ham, bare kastet et blikk på den lille, truende revolveren.

Det var helt stille i rommet.

Den eneste lyden som hørtes, var lyden av seddelbunker som litt etter litt fylte vesken..

En bil kjørte forbi utenfor. Han så skarpt ut gjennom vinduet, men så ikke annet enn sitt eget speilbilde. Han trakk seg ut av bildet.

Hun hadde tømt den andre luken også. Nå stod hun og så på ham mens hun holdt fram den svulmende vesken med en hjelpeløs, halvt bydende bevegelse.

«Er det alt?»

Hun nikket.

Han gikk utålmodig mot henne, rev vesken ut av hendene på henne og stirret ned i den. Et øyeblikk svimlet det for ham. Tiere, femtilapper, hundrelapper, femhundrelapper, tusenlapper. Han så flere penger enn han noensinne hadde sett. Han holdt flere penger i hendene enn han noensinne hadde drømt om at han skulle.

Han kjente tårer i øynene og en varm, god følelse i magen.

Så snudde han på hælene, løp krumrygget ut av rommet, stanset et øyeblikk i ytterdøren og så seg omkring, før han krysset fortauet, hoppet inn i bilen, slengte vesken i baksetet, satte bilen i gang, vred den rundt et fortaushjørne og kjørte i retning ut av byen.

Først ute på hovedveien tok han seg tid til å flerre av seg masken.

Han kjørte til han var kommet ut av synsfeltet fra postkontoret. Så svingte han ned en sidegate, og via noen omveier vendte han helt om og kjørte inn mot sentrum. Han passet hele tiden på å holde fartsgrensen.

Han så på klokken. Den var 18.03.

Han var våt under amene og han hadde problemer med å puste normalt.

Det var begynt å regne igjen.

2

Hun reiste seg og gikk til vinduet.

Noen øyeblikk ble hun stående og stirre ut på den store plassen mellom boligblokkene.

Hun befant seg i fjerde etasje i en fem-etasjers blokk. Blokken midt imot lå som en avlang sukkerbit splittet opp i lysende firkanter. Nede mellom blokkene hørte hun ropene fra lekende barn. Ute på hovedveien så hun lysene til to-tre biler og en stor, gul diesel-buss.

Da hun snudde seg mot personen i den dype lenestolen, hadde hun et hånlig uttrykk i ansiktet. Hun løftet den ene hånden til munnen, sugde inn røken fra den nytente sigaretten. Hun fjernet hånden med sigaretten og etter å ha sluppet ut den blålige røken, slikket hun seg hurtig over leppene og beholdt munnen halvåpen og fuktig.

Hun lente seg ørlite bakover mot vinduskarmen slik at hun ble stående med underlivet fram i rommet. De store, runde brystene under den tette genseren flatet seg aldri så lite ut, men de beholdt likevel den eggende profilen.

Det var som om hun hånte den andre med all sin påtrengende kvinnelighet.

Hun blottet det vakre, sanselige ansiktet som akkurat var iferd med å havne på den gale siden av 40-tallet. Det fortalte de smale, ennå ikke framtredende rynkene på siden av munnen og i pannen om. Det kastanjebrune håret bar preg av at fargen ikke var helt ekte, og huden nederst på halsen var så smått begynt å snurpe seg sammen.

Skjørtet hun var kledd i klistret seg imidlertid tett, tett til de runde lårene, og det oppgav ånden et godt stykke ovenfor knærne. Bena var lange og velskapte. Når hun var påkledd, var det ingenting nedenfor halsen som kunne fortelle at hun var eldre enn 17–18 år.

Hun så den andre reise seg. Hun så hvordan blodet banket i halsen, hvordan den fremmede munnen fortrakk seg.

Det andre mennesket stabbet mot henne, som en bleievåt toåring. Hun smilte og lot armene falle ned langs sidene. Da den andre grep henne i skuldrene, stod hun stiv og ubevegelig en stund.

Så lot hun sigaretten falle til gulvet, der den ble liggende og se på dem som et rødt og vaktsomt øye. Hun la håndflatene mot brystet til den andre. Hun presset imot, kjempet for å komme seg fri. Hun kjente hvordan de harde hendene gled opp langs sidene hennes, hvordan de gled over brystene og opp til halsen. Som i en drøm kjente hun fingrene idet de samlet seg rundt den myke halsen hennes, men for sent forstod hun at det ikke var en drøm.

Gjennom en rød tåke så hun ansiktet. Det var forvridd og rødsprengt inntil det ugjenkjennelige. Fingrene var som ståltenger rundt halsen hennes.

Fortvilet sprelte hun med kroppen, men det var som krampetrekningene til en allerede hodeløs kylling.

Det var for sent. Hun hadde ikke krefter igjen til å gjøre motstand. Kantene på radiatoren var harde og skarpe mot korsryggen hennes, men som etter et mareritt kjente hun lettet hvordan de smeltet og ble bløtere, hvordan hun sank bakover – og nedover – ned til en dyp, dyp søvn. En dyp og fredfylt og evig søvn.

3

Maskefjes hadde ikke orket varme noen ferdigmiddag denne dagen. Han hadde spist noe som ble kalt «mors egne kjøttkaker» men som smakte som ulldotter i rustvann på en kafeteria før han med en ubehagelig følelse i magen hadde gått utover Strandkaien og Gågaten til den vesle leiligheten han hadde i en boligblokk fra slutten av 50-årene, langt ute i Strandgaten. Det var omtrent det ukoseligste stykke gate i hele byen, men han oppholdt seg kortest mulig tid i leiligheten likevel, så for hans del kunne den like gjerne ligget på baksiden av månen.

Derfor var den upersonlig og kjedelig. Møblementet hadde han overtatt fra de tidligere leieboerne for noen tusenlapper. Vinduene var rammet inn av bleke, halvskitne gardiner. I vinduskarmene stod to nedstøvete, gulgrønne kaktuser. På det lave salongbordet stod skitne tallerkner og kaffekopper, et fat med innskrumpete, giftiggrønne epler, en samling dagsaviser og siste nummer av Playboy.

På den ene veggen hang et 500-kroners bilde av en brunhudet mexikansk skjønnhet med en dyp, veldedig utringning i den røde kjolen. Skjønnheten hadde langt, mørkt hår, hete brune øyne og en halvåpen munn som aldri kom lenger enn til å antyde at han skulle komme og ta henne. Hun hadde hatt det samme innbydende uttrykket i alle de årene han hadde hatt bildet, og ennå hadde det ikke gjort ham noe godt. Hun var en av disse som lovte alt og holdt ingenting.

På den andre veggen hadde han stiftet opp med tre tegnestifter en fargerik barnetegning. Det var noe sønnen til Dumbo hadde laget for åtte-ni år siden og det forestilte en høy, kraftig mann i gråbrune klær, med svart Fantomet-maske foran øynene og en stor blå revolver i den ene hånden. Ut fra revolverløpet kom en gulrød stikkflamme, og en lang linjert rød stripe gikk fra stikkflammen og ut til kanten av bildet. Han hadde alltid lurt på hvor den endte. Under stod det skrevet med barnslige trykk-bokstaver: Gratulerer med dagen, Maskefjes.

Maskefjes gikk ut på kjøkkenet og satte på en kanne med vann. Mens vannet kokte opp, puttet han to teskjeer frysetørret pulverkaffe i en skitten kopp som han skylte under springen. Han hadde akkurat helt vannet oppi koppen og satt seg ned inne ved salongbordet, da telefonen ringte.

Han så ilskent på det svarte utysket, tok flegmatisk en god slurp kaffe før han reiste seg tungt og gikk til telefonen:

«Jensen.»

Stemmen hans var brysk og uvelvillig, som til en mormonerpredikant som kommer på døren tidlig en søndags morgen.

Det var fra stasjonen.

Munnen hans strammet seg da han hørte den opphissete stemmen til Judo, en av de yngste betjentene på kriminalavdelingen.

«Landås postkontor? Hvor mye fikk de?»

«20 000.»

Han bleknet. «20 000?»

«Ja. Vi sender en bil ut til deg. Jeg drar i forveien.»

«Okay.»

Han ble stående ved vinduet med kaffekoppen i hånden. Da han så den svarte og hvite patruljevognen stanse utenfor hovedinngangen, slukte han resten av kaffen, gikk ut i entreen, grep frakk og hatt og smelte døren hardt i bak seg.

Da han kom til postkontoret, var rommet allerede fullt av folk. Han gjenkjente flere journalister fra avisene og stirret olmt på dem. I et stille hjørne var Judo i ferd med å forhøre de tre funksjonærene. Han skrev og skrev på blokken sin, fylte ark etter ark.

Judo – politibetjent Monrad Carlsen – var ung og idealistisk. Han var 29 år gammel, hadde kortklipt, lyst hår og et rødmussent, kjernesunt ansikt, som i øyeblikket lyste av iver og glede og to liter melk daglig. Dette var den første skikkelige forbrytelsen han hadde opplevd.

Maskefjes så surt på ham, idet han brøytet seg forbi noen pressefotografer og en mann fra den tekniske avdelingen som ennå ikke hadde noe annet å gjøre enn å stå og se sur ut og tenke på mors egne kjøttkaker, den riktige sorten.

Han kastet et hurtig, vurderende blikk på de tre funksjonærene.

Det var én mennesketype Maskefjes hatet og foraktet. Det var mennesker som levde livet sitt bak luker, skranker og kommunale skrivebord. Mennesker som brukte allverdens tid på de minste småting. Mennesker som formelig forplantet køer, og som utførte sine plikter som om evigheten var deres egen private eiendom. Han hadde stått i for mange køer – på postkontorer, i banker, på vinmonopol og hos ligningsvesen og øvrige myndigheter – til noensinne å føle seg vel med slike mennesker. Ubevisst ante han en forakt hos disse menneskene overfor ham, kunden, og han nærte den samme forakten for dem.

Det lå et ennå ikke uttrykt snerr rundt munnen hans idet han nærmet seg den lille gruppen.

Han klappet Judo faderlig på skulderen, og denne så ivrig opp. «Du er i full gang ser jeg.»

«Ja, jeg mente det var viktig ikke å tape et sekund.»

«Og hva har du funnet ut?»

Judo bladde febrilsk i blokken sin. «Han var alene. Kledd i grå frakk, grå hatt, brune bukser, brune sko.»

«Originalt.»

«Ansiktet var dekket av en Nixon-maske.»

«En hva?»

«En – eh – Nixon-maske. Sånn av gummi. President Nixon.»

Maskefjes rystet på hodet. «Hvor gale kan folk bli?»

«Etter stemmen å dømme var han et sted mellom 30 og 50.»

«Et sted mellom 30 og 50.»

«Nærmere 30 enn 50,» la den gråhårete kvinnelige funksjonæren til.

Maskefjes så sarkastisk på henne. Hun minnet ham om en folkeskolelærerinne han aldri hadde likt. «Nærmere 30 enn 50. Det forteller jo alt. Vi har ham så godt som i saksen allerede.»

Judo så spørrende på ham og Maskefjes forklarte:

«Hør her: Grå frakk, grå hatt, brune bukser, brune sko, nærmere 30 enn 50, og, ved Gud, en Nixon-maske. Det er det beste signalement jeg noensinne har hørt. Mannen er så godt som dømt allerede. Ring forhørsretten og be dem holde seg klar.»

Han så på Judo som så ut som om han hadde satt en av sine edlere kroppsdeler fast i buksesmekken. «Og hvordan kom dette forklednings-geniet seg unna? Pr. kamelkaravane?»

Judo bladde og bladde. Han kremtet tynt. Deretter så han fortvilet på de tre funksjonærene.

Den unge mannlige funksjonæren så fra Judo til Maskefjes og besluttet seg for å henvende seg til sistnevnte. «Jeg løp til vinduet med en gang han var ute. Han hadde en – en mørk grå Morris, tror jeg – stående utenfor, parkert. Han kjørte ut av byen.»

«Var han alene i bilen?»

«Ja.»

«Fikk De nummeret?»

Den unge mannen rødmet. «Det var så mørkt og, vel, jeg hadde ikke brillene på meg, og jeg er litt nærsynt, så –»

Maskefjes himlet med øynene. Det skurret i stemmen hans. «Du fikk altså ikke nummeret?»

Mannen svarte ikke, bare svelgte og rystet på hodet. Den eldre kvinne løftet den ene hånden som om hun ville gripe inn, og Maskefjes så på henne. «Ja?»

«Det gikk så fort alt sammen. Vi ble naturligvis oppskjørtet alle tre. Det er ikke hver dag man står ansikt til ansikt med – med en revolver.» Hun hadde is nok til et VM i skøyter i blikket, og stemmen hennes var skarp som en whisky-soda på Nordpolen.

Maskefjes så et øyeblikk på henne, som en straffesparkeksekutør ser på en keeper to sekunder før han sparker. Så valgte han å overhøre henne. Han snudde seg til Judo. «Få sendt ut en melding til bilene om at de er på utkikk etter en grå Morris med en skummelt utseende forhenværende amerikansk president ved rattet.»

Judo så et øyeblikk nølende på ham, så lo han som forrykt og hastet ut av rommet.

Maskefjes snudde seg mot de tre funksjonærene igjen. Det var fløyel og fløte i stemmen hans da han sa:

«Så var det oss tre. Jeg vil snakke med en av gangen. Damene har rangen.»

Han viftet de to unge til side og satte seg ned på en stol tvert imot den eldre kvinnelige funksjonæren.

En kald følelse rislet opp og ned langs ryggraden hans et par ganger. Så tok han seg sammen. Det var tjuefem år siden han gikk på skolen.

Han tok en uttygget Caroxin ut av munnen, rullet den mellom langfinger og tommel, la den på den grønne disken, fant en ny tyggegummi fram fra den høyre jakkelommen, lukket øynene og tygget den i seg. Han nøt den deilige, søte smaken av de første tyggene før han kremtet, hufset seg og begynte å spørre.

4

Det var konstablene Garbo og Lerheim som fikk beskjed over bilradioen om å undersøke hva som egentlig foregikk i en boligblokk et par kilometer fra der de befant seg. Vakten i sentralen uttalte seg i ytterst skeptiske vendinger. Et hysterisk kvinnemenneske hadde ringt og påstått at hun hadde sett en kvinne bli kvalt i vinduet bent overfor hennes eget. Vakten gav tydelig inntrykk av at han trodde damemennesket hadde hallusinasjoner eller også hadde forlest seg på Agatha Christie, men man visste jo aldri.

De fikk adressen til det hysteriske damemennesket.

Garbo og Lerheim stod i et hat-kjærlighets-forhold til hverandre. Når de var ute på patruljer, var det en stadig krangling og kjefting, og på stasjonen uttalte de seg alltid meget ironisk om den andres evner og hjernevolum. Likevel var de uatskillelige. Hvis en overordnet foreslo at de skilte lag, føk de i været begge to. De hadde patruljert sammen i åtte år og de skulle så visst ikke, komme her med en jævla grønnskolling eller noe, nei takke meg til.

Men på patruljene var de kronisk uenige.

Da Garbo sa:

«Det kan jo være det er noe i saken.»

Da repliserte Lerheim like forbanna sikkert:

«Det trur eg ikkje.»

Garbo var bergenser, og Lerheim var stril. Det var også et motsetningsforhold ingen av dem var i stand til å overse.

Da de kom til den oppgitte adressen, stod det hysteriske damemennesket i oppgangen til blokken hun bodde i. Hun virket slett ikke hysterisk, bare en smule oppskjørtet. Stemmen hennes gikk opp og ned som en løpsk berg-og-dal-bane, men de to konstablene oppfattet snart poenget.

«Så De hvor det ble av mannen?» spurte Garbo.

«Han meiner om det gjekk nokon ut døra nede og i så fall korhen,» la Lerheim til.

«Det så jeg ikke. Jeg løp inn og ringte med en gang – og da jeg kom tilbake, var det tomt. Ja, vinduet iallfall. Dessuten tenkte jeg ikke på å se ned. Og det er jo en dør ut den andre veien også, fra kjelleren …»

«Jaja,» beroliget Garbo, «De får ha takk for hjelpen så lenge. Nå skal vi undersøke saken, og hvis det er noe, kommer vi sikkert til å henvende oss til Dem igjen senere.»

«De høyrer sikkert ikkje frå oss,» sa Lerheim.

«Mange takk skal De ha, frue,» sa Garbo. «Politiet trenger hjelp fra årvåkne sivile. Vær endelig ikke engstelig, De.»

De gikk inn i blokken vis-à-vis den damen bodde i.

Det var ikke heis i blokken og de måtte gå opp en innelukket klaustrofobisk trappeoppgang.

De stanset i fjerde etasje. Det var to dører til gangen, men etter de opplysningene de hadde fått, måtte det være leiligheten til venstre.

HENNY OG OLAV ANDERSEN stod det på dørskiltet, svarte innfelte bokstaver i en blank metallplate. Døren var grønnmalt. Veggene i trappeoppgangen var beige med en kvalm undertone.

De ringte på, flere ganger. Ingen lukket opp.

Også Lerheim fikk en bekymret nyve i pannen. Men han sa: «Truleg ikkje heime.»

Garbo snudde seg til ham. «Vi får prøve å finne vaktmesteren.»

«Seier du det?»

Men når det gjaldt, hadde ingen av dem tid til overflatisk kjekling.

Lerheim ringte på den andre døren.

En kvinne med mer grått enn rødt i håret åpnet etter en stund og så spørrende på dem. Hun hadde et ansikt som bar preg av at livet hadde trampet omkring der en god stund og brukket alt som var av blomster.

Svakt kjente de den umiskjennelige lukten av Brandy Special.

Lerheim hilste til luen, stram i ansiktet. «Orsak, frue, De kunne ikkje seia oss kven som er vaktmeistar her i huset?»

«Vaktmester?» Hun så ut som om hun aldri hadde hørt ordet før.

«Ja, vaktmester, det er vel en vaktmester her,» sa Garbo.

«Jooooo. Det skal visst være en.»

Hun tenkte seg om, Det var tydelig at det var anstrengende.

«Pedersen? Er det ikke det montro?»

Hun så spørrende fra Lerheim til Garbo, som svarte med en anelse av utålmodighet i stemmen:

«Pedersen? Javel. Og hvor oppholder så han seg?» Han kjente en antydning av svette mellom skulderbladene. Var det en morder bak den lukkede døren? Lå det en kvalt kvinne der inne?

«I oppgangen – – ikke den ved siden av her, men den bortenfor der – – men jeg kan jo spørre Ludvig – det er min …»

Lerheim var kvikk. «Nei takk frue, me greier det nok. Mange takk skal De ha. Orsak oss.»

Han snudde seg til Garbo. Kvinnen ble stående i døren og se på dem. Hun visste ikke helt om hun skulle lukke eller om det kanskje var verdt å følge med.

«Eg går ut og ser om eg finn vaktmeistaren. Du får halde vakt her, Magne. Det kan jo vere nokon der inne.»

Garbo nikket. «Stol på meg, Gunnar. Alltid beredt.» Han gjorde en ureglementert speiderhilsen til uniformsluen, og Lerheim flirte.

Kvinnen hadde trukket seg inn i døråpningen igjen, men hun ville ennå ikke helt lukke døren bak seg. Garbo så øynene hennes under det strittende gråflekkete håret. De var mørke og stirrende.

Han nikket mot henne. «Det er i orden, frue. De kan bare trekke Dem tilbake.»

Et øyeblikk gikk. Så lukket hun døren bak seg.

Han ble stående og stirre stivt på kikkhullet i døren i flere minutter til han gikk ut fra at hun hadde trukket seg helt tilbake. Så snudde han seg mot den andre døren. Han la det ene øret inntil. Han lyttet.

Nei. Ikke en lyd.

Ti minutter gikk.

Så kom Lerheim tilbake med en liten mann med måne og langt, flagrende grått hår i hælene. Mannen var kledd i en blå, halvskitten overall. Han så skeptisk på de to konstablene.

«Hva er det egentlig som foregår?» Stemmen hans pep som et ustemt orgel. «Drar meg opp fra middagsluren på denne måten, eier ikke skam i livet, det har da aldri vært noe bråk med Andersens. Hva gjelder det egentlig?»

Han så på dem med rødkantete, irritable øyne. Det største og mest iøynefallende ved ham var nesen. Den var stor som en kvart kålrot og dekket av vide, åpne porer, som om den på grunn av størrelsen trengte en ekstra porsjon surstoff.

Garbo var dannet og avslepet i stemmen da han sa:

«Ja, jeg beklager, Pedersen …»

«Navnet er Jakobsen!»

Et øyeblikk så Garbo desorientert ut. Så dekket han over det med en hurtig latter. «Akkurat. De skjønner det – eh – Jakobsen, vi har fått en oppringning. En noe spesiell oppringning. Og vi må nok sjekke de opplysningene vi får.»

Jakobsen så mistroisk på dem nok en gang, men fant motvillig fram et stort, raslende nøkleknippe. Det lå så dypt nede i den ene lommen at det så ut som om det hadde bestemt seg for å overvintre.

Jakobsen satte nøkkelen i låsen og vridde forsiktig rundt, som om han hadde dårlig samvittighet.

Alle tre gikk inn.

Entreen var mørk og tom. En fillerye dekket størsteparten av gulvet. Tre dører førte ut av entreen, ellers var veggene dekket av skapdører. Et stort speil hang over en smal kommode. I en krok stod en stor krukke med tre–fire tørkede siv i. Lerheim ble stående ved inngangsdøren, mens Jakobsen og Garbo fortsatte innover i leiligheten.

En av dørene førte inn til et lyst, hvitmalt kjøkken. Det var tomt. Døren på motsatt side av entreen førte inn til et soveværelse. De to sengene var atskilt med et nattbord imellom. Et toalettspeil og en kommode som virket ekstra uhamslig i forhold til sin småvokste slektning i entreen, fylte størsteparten av den ene kortveggen. Også her var veggene dekket med skapdører. Over den ene av sengene hang et bilde av en eldre mann, i oval, svart ramme. Over den andre sengen hang et bilde av en havfrue. Ved nærmere ettersyn viste det seg å være brodert. Havfruen hadde lang grønn hale med kjekk sving på, gyllengult hår og til og med to mørkerøde brystvorter på de buete, lyserøde brystene. Nederst i det ene hjørnet stod initialene H.C.

Garbo bøyde seg ned og kikket under sengen.

Forsiktig åpnet han den ene skapdøren etter den andre. Han stod på sprang hele tiden og med en engstelig bevegelse løsnet han remmen rundt den lange gummikøllen han bar i beltet rundt livet.

Soveværelset var tomt.

Gjennom entredøren gikk han inn i stuen. Jakobsen kom like bak ham. Da Garbo stanset, stanget han inn i ham.

Stuen bar preg av å være et overlesset monument over det tjuende århundres feilgrep. Rommet gav inntrykk av at menneskene som hadde innredet det, hadde lidd skibbrudd og bare rasket med seg det de fikk tak i. Det var til gjengjeld ganske mye.

Størst inntrykk gjorde alle lampene. Det var vegglampetter, stålamper, glasslamper og plastikklamper, det var keramikklamper og tinnlamper, og de fleste var påhengt noen lyse, lakserøde lampeskjermer med mørkebrune blonderender, typisk rabatt-vare.

I tillegg var skap, skatoll, bord og settbord dekket av all verdens billigste nipsgjenstander: bondemenner og bondekoner, pudler og bulldogger, kattunger og kenguruer. Den ene krystallskålen etter den andre stod stablet bak en glassdør i et stort og velfylt skatoll.

Bildene på veggene var av den sorten som henger på veggene i skolekorridorer fordi noen har hengt dem der en gang og ingen noensinne har lagt såpass merke til dem at de har kommet på å ta dem ned og henge opp noe annet i stedet.

Kvinnen lå med hodet i en unaturlig stilling, oppetter radiatoren som var plassert like under vinduet.

Hun lå med skjørtet skjøvet opp og sprikende ben. Gjennom strømpebuksen så Garbo det mørke omrisset av en truse.

Ansiktet hadde en blålig farge, som om hun hadde ligget for lenge ute i snøen. Mellom de døde leppene så de det ytterste av tungen hennes. Den hadde en avskyelig, blåsvart farge.

Det gikk en kuldegysning gjennom de to mennene da de møtte de stirrende øynene hennes.

De stirret rett på dem. Og gjennom dem.

De stirret på dem og de stirret vekk fra dem.

De stirret ut av stuen og inn i en ukjent verden.

Garbo tok Jakobsen i armen og førte ham lempelig men bestemt ut av rommet.

Lerheim møtte blikket hans og forstod at oppringningen hadde vært riktig.

Garbo sa til Jakobsen:

«Rør ingenting. Bare gå ut. Gå hjem og ta Dem en dram. Glem oss. Vi tar kontakt.»

Jakobsen mukket ikke, bare nikket og gikk ut døren, som en mekanisk dukke.

Garbo gikk gjennom alle garderobeskapene i entreen. De var like tomme som resten av leiligheten. Han sa til Lerheim:

«Gunnar. Gå ned og ta kontakt med stasjonen. Dette er ikke noe for smågutter som oss. Dette må krimmen ta seg av.»

Stemmen hans hadde en skjelvende undertone som han ikke helt ville være ved.

Da Lerheim var gått, gikk han ut på toalettet, bøyde seg over skålen og spydde.