Gunnar Larsen

Bull

Gyldendal

I

Marit ser sig i speilet i vesken, mens hun rekker konduktøren sesongkortet.

Hun har innført denne trikkedrømmen:

Det hun ser i det lille speilet (andre tror bare hun kaster et hastig blikk i det for å se om hun er blitt bustet av å ha løpt) – er et glimt av et speilklædd rum, høit på klippen mot et sydlandsk, solglitrende hav. En mann står bak henne … hun kan ikke se ham, men hun hører på stemmen at han er høi og brun og mørk. Og han bøier sig frem der hun sitter ved speilet, og han sier: Pike fra Norden. Din panne er høi og klar som ditt hjemlands himmel, ditt hår er som høstsol på kobber. Dine øine er to grå og edle månestener fra Ceylons indre, de ligger adskilt i sin strenge ensomhet, uten ennu å vite om hverandre. Hvorfor er din munn så myk og dristig…?

Så begynner hun på Aftenposten fra igåraftes.

Marit er aldri samtidig med det som hender henne. Hun har ingen sans for at noe skjer nå. Da stirrer hun videre på fjerne ting.

Det åndsfraværende uttrykket har gitt henne ord for å være et problem, men hun gjør det ikke med vilje. Hun har bare aldri skjønt hvilken særlig interesse folk kan ha av noe fordi det foregår i øieblikket.

Hun senker den halvåpne gamle avisen med krøllet gul lapp og spekulerer på det samme som hun har studert på hver morgen i alle de åtte årene hun har kjørt inn til Oslo med 8,34-trikken og ut igjen med syv over fire: Hvorfor hun gjør det.

Hvorfor gifter du dig ikke? spør noen. Hvorfor reiser du ikke? spør andre.

Når alle spør, nytter det ikke å spørre dem.

– – –

Hver morgen blir hun vekket første gang, og hører de første morgentrikkene gå innover som tomme trusler. De synger op på den hule broen ved skolen, og forsvinner i myggefin dur inn mot byen. Hun sovner, og blir vekket igjen (ja, jeg er våken), ruller strømpene op som et rullegardin, tygger i sig den mosaikkblå hestepølsen som far liker, skaver av geitostens utgravde vikingskib (luftige engelske frokoster, ristet brød, duftende te og syltetøi), triver med sig den utleste avisen, jumper over sølepyttene forbi gartneriet, og svinger op på perrongen akkurat idet hun hører den tunge duren av trikken over broen bak sig.

Men først når hun rekker sesongkortet frem og hører det bløte, saftige klippet av den store knipetangen til konduktøren, opfatter hun at det er en ny dag, og at hun altså sitter her idag også, som hun har sittet her hver hverdag i alle disse åtte årene siden hun tok artium.

Og hver dag er det henne like ubegripelig.

Hun kastet ikke et blikk på det gamle gartneriet, som hun har sett i alle herrens år, der hun i fri galopp satte avsted i det siste, elastiske halve minuttet. Hun ser det efterpå som en film:… jorden ligger mars-mørk, med et nesten umerkelig regn som løfter rå damp op lik et bryggerhus. Stammene på epletrærne vrir de lysegrå knaggene som en avstumpet, myrbrent urskog i skodden … Hun ser sig selv bakfra, med lange skolepikeben, der hun løper saksende som en passer bortover stien forbi drivhusene … lillekonvallenger dugger blekt inne i glass-somrene sine, mens hun tar den smørningssleipe stien i skrevende byks …

Idag gjaldt det å være presis – det hadde hun også tenkt uten å vite det før nå efterpå, – for det er tåke, og da setter vognføreren alltid sin ære i å være i rute.

– – –

Her sitter hun i dette rullende selskapet av avis-smetrende døvstumme, som kan hver føflekk og hver skinnkant på hverandre, hver rynke og hver krøll – men hvis sivile liv, utenfor trikken, er verdener borte, – i høiden et navn.

Der sitter han som pleier å få lurt sig på foran henne, og der er hun som fikk sydd om den grønne efter jul.

Møter en uventet en slik nær omgangsvenn fra trikken som en aldri har vekslet et ord med – ute, i et teater, i en garderobe, da rødmer en av overrumplet bekjentskap, ser hektisk og stivt forbi hverandre … Noe så ukjent som oss to har vi aldri møtt. Mennesker som sitter sig sammen inn til levebrødet flere hundre timer om året.

En syns det er noe lett komisk i å treffe en medtrafikant utenfor 8,34-ruten, opildnet av kunst eller vin, og en skynder sig å se sig i speilet, om en selv ser like komisk ut.

Trikken er den samme, men livet skifter gjennem den. Skolebarn blir voksne, og forsvinner fra det setet hvor de dukknakket har lest sig frem gjennem geometrier og botanikker, men andre barn gror som et kratt i trikken, og går løs på geometrier og botanikker som skal gjøre dem store og voksne. Jentunger er plutselig erfarnere enn en selv, og har sin forlovede med hjem på trikken til middag, menn blir hvite og bærer middagpakkene hjem med visne hender, en dag er de slutt. Bare hun blir sittende. Plakater blir reist, og kloakkrør lagt, orekrattet pisker ikke lenger ensformig langs ruten ute mellom de ytre stasjonene. Det kommer nye, alltid uvedkommende nye til, som løser sesongkort, og tror de eier banen. De setter sig på plasser som har vært gjenstand for urinnvånernes døvstumme feider i årevis. En morgen sitter en slik utenforstående der for godt, og bretter ut avisen, – uovervinnelig fordi han bor et stoppested lenger ut.

Huset hvor Marit bor var utpost i sin tid, med eplehagen og den hvitmalte dukkestuen i dragestil. Nå er det skjøtt på banen, folk kommer inn med suset av friske enger og hvite løiper omkring trikken.

I den første tiden de bodde der ute, måtte hun helt ned til sjøen, til toget for å komme inn på skolen. Først efterpå kom banen, den begynte å bringe henne ut og inn akkurat i det året hun var ferdig. Hun husker sig selv og de pikene hun var russ med, en glissen valmueeng i de aller første trikkene. Den ferske fernissen på ryggstøene som klebet draktene.

Det er søndager da hun føler friheten som en vifte hun kan slå op, – mot syd mot sjøen, mot nord op i de frie, fortrolige åsene, på tvers av stålsporet.

Men trikken henter henne tilbake. Den haster avsted med en på snublende hjul, og tømmer en ut til en ny hverdag.

På hjørnene inne i byen, på vei til kontoret, hjem til middag, skal hun møte de faste ansiktene, den samme dagen på ny. Hun lever ikke i takt med noe, undertiden er hun på en ustanselig rastløs vandring inne i sig selv, går som i et bur i en tid som gjentar sig, gjentar sig, i ring. Andre morgner er det som om hennes egen tid er stivnet, den møter henne uforanderlig i alle som sitter der og stirrer tomt forbi hverandres sjel, i alle dem som kommer mot henne, på de samme fortauene, rundt de samme hjørnene til samme klokkeslett.

Formiddagens lyse verden går forbi med levende dager og uker som ikke er hennes, hun ser det som en speildans utenfor glassburet sitt, en slags sommerfugllek i pelsverk og latter, og store herrehansker som undertiden kommer inn og ligger så rummelig på disken i resepsjonen.

En slikt par hansker var kommet inn forleden dag, åpnet døren og sa: Jeg har en verden utenfor, reis ut i den!

Men hun er forutbestemt til å bli hjemme, skrudd inn i at det er den samme dagen om igjen. Bare folk som ser forbi hverandre i skam over sine evige, stumme møter.

Om aftenen ute lyder stemmene og livet omkring henne som en ytre larm som ikke har noe med henne å bestille. Da samler hun på sig selv, – samler op en slags verdi, syns hun, ved ikke å utlevere sig, ikke stykke sig op. Engang vil det åpne sig alt sammen, som en rikdom, og hun vil klaffe lykkelig inn.

Hun har lært sig til å se alvorlig og forståelsesfull ut, som om hun lytter interessert. Det er den beste beskyttelsen, da kan tankene gå så deilig langt avsted i mellemtiden. Folk anser henne for intelligent fordi hun hører så opmerksomt på dem.

Særlig har hun merket at det gjør et inntrykk hos dem som gjerne vil finne et åndelig grunnlag for ens utseende, noe akademisk i det som er pent å se på. – ’De tvinger skjønnheten frem i Dem selv, arbeider den ut av Deres intelligens,’ hadde en engstelig magister-student uttrykt det i studiesirkelen,’ … og det er så nydelig’.

Den ekte forstadsboer er utenfor trafikken, han sitter hyllet i avisen så bare sesongkortet stikker ut. Han er generalstabssjef og diktator, han slår i bordet og griper avgjørende inn i nasjonenes skjebne, han er riksmeglingsmann og storfinans, han er de kommunale myndigheters våkne samvittighet, som har sagt til sig selv at nettop det har jeg lenge tenkt å sette fingeren på.

Marit har ikke noen slik ny avis, utstoppet av store ting. Hun har bare med én fra igår, til beskyttelse i påkommende tilfelle. Hun fiker til de slitte hjørnene for å holde den opreist. Fremtiden er lite nok spennende, om en ikke skal begynne å interessere sig bakfra for noe …

Hun blar likeglad i det utlandet som hun ikke er i allikevel. Hun venter med avisen opreist til hun er forbi den stasjonen hvor plageånden hennes pleier å komme på. Da hun føler hun har fått ham til ro på en benk lenger bak, legger hun den ned i fanget til den lille pakken hvor knekkebrødstykkene ligger og lyser så renslig gjennem matpapirets tykke, matterte rute.

Hun ser ut gjennem vinduets melkedugg, på det rullende brune båndet av jorder og hagehekker. Det regner tett og mildt.

Det kommer en stor skolepike på, med metallfiolett regnkåpe som suser bløtt, og slår lette, kryssende folder idet hun setter sig. Hun er så ny og glad, og Marit husker da hun selv var ganske ung og la øiet spent langs ruten mot stasjonenes perronger.

Så uforskammet tidlig unger blir voksne! Lager store, ferdige former om sig, som skinner: Vi har rett, for nå er det oss!

Marit tenker: Hva er dette jeg’et vi sliter med verd? Nye trylles jo frem av ermet som ingen ting … smilende, fullferdige, selvbevisste. Nytter det å samle på sig selv overfor alt dette friske råmaterialet? Er ikke den skjønnheten som ganske ung og ubekymret er der, rikere og riktigere enn alle slitsomme modningsprosesser?

Det er best å være fornøid med det en kan få tatt med straks. Tid som går er tapt.

Nei. Hvis jeg slutter å tro på forberedelsens hensikt – hvad så …?

Nå er mannen kommet på, det vet hun. Hun vet at hvis hun nå ser forover til høire, så vil hun møte blikket til den ektemannen som alltid pleier å få den siste plassen på sidebenken nærmest døren.

Blikket hans er årvåkent av å komme rett fra en kone han ikke liker. Han pleier å utnytte det løpende speilglasset i ruten, hun ser fjeset hans fotografert dobbelt oppå den ilende filmen av holt og villaknauser i ruten. Alltid et påtrengende blikk som finner frem til henne i beregnende vinkler, som biljardkuler i vant.

Han skal av før henne, hun vet hvor hun kan se op, og se den tunge puddingen løsnet fra benken hvor han sitter opklebet.

Trikken tar op dem som er kommet for sent til lokalvognen på de innerste stasjonene, folk som likesom ikke vedkommer banen. Uten noe håpets glimt ser de sig om efter plass, og skrur sig beskjedent inn på snippen av en benk med to uvillige.

Marit hører plutselig en stemme:

«Jeg trodde du var i Egyptens land?»

Det er plageånden, som er kommet bakpå henne, og stikker en bustet nese frem. En gammel mann som ikke har noe å gjøre på kontoret, han reiser så tidlig bare for å forstyrre.

«Nei,» svarer Marit.

Avisene rundt henne lytter med løftede fliker.

«Nei, jeg skjønte på din far at han nødig vilde det.»

«Jeg skulde ikke reist ennå heller forresten …» – hun leser om Jugoslavias note uten å løfte hodet.

Igjen hamrer og danser det – –

Det var atpåstraffen for ikke å komme sig av gårde, folk skal drive å spørre: Men er du ikke reist?

Det er tre uker siden.

Firmaet hun er hos driver norsk eksport innerst i Middelhavet. Den nære Orient kaller de det, det lyder så fullt av muligheter.

Så en dag kom hanskene, lå og lyste på disken i forværelset …

De hadde bud til henne! De tilhørte Johs. Løkvold jr., en blid og plommefarvet ung skibsreder, som ofte sitter der ute hos Ellinor og henne og venter på at direktøren skal bli ledig.

Marit syns han er så hyggelig, men Ellinor mener det kommer av at han så ofte er full.

Han har bare en eneste gammel båt, «Smaalenene», og arbeider for å få litt last utenom det som går til de faste linjene.

’Båten Deres da …,’ fnyste Ellinor fra pulten sin.

Det var den dagen det hendte.

’Le ikke av den,’ lo Løkvold. ’Det er med en virkelig båt som med fenalår, tyrikubber, kvinnfolk og andre gode greier. Det er alderen som gjør det.’

’Jeg trodde sånne gamle båter vesentlig rustet jeg,’ svarte Ellinor.

’De vil skjønne «Smaalenene»,’ sa han til Marit. ‘– Den sure saltvannslukten av gammel plysj i salongen, en snild kaptein, kjekke folk tvers igjennem …’

Marit blev forvirret. Som om akkurat hun …

I det samme fikk hun sånn lyst til å reise nettop med den gamle båten, som hun ikke behøvde å være redd for!

Hun husker hvordan noe løsnet i henne, der hun satt ved skrivemaskinen. En bløt varme, som en fullbyrdelse. Vekk … i ro … Ingen skinnegang, inn og ut igjen, inn og ut igjen, på hjul som skrek efter frihet i svingene. – Hver dag en annen …

’… De vet det er gult vann på karaflene, og en masse fluer i salongen,’ drev Løkvold på. ‘– Men stuerten tar dem med flittsprøiten. Kjenner De den emne søtlukten av flitt? Så dunker og dunker maskinen, forstår De, mens dere rusler bortover i havet.’

’Det høres festlig ut,’ sa Ellinor ironisk.

’Vil De bli med?’ spurte han Marit. ’De skal bli hentet og bragt i Grønlia. Ri på kameler! Pyramidene –.’

’De mener det ikke. Hvorfor skulde De gjøre det for mig?’ hadde Marit sagt brydd.

’Business er business.’

Hvorfor business var business fikk Marit ikke vite. Firmaet sendte ikke en slåmaskin mer med «Smaalenene» for at hun skulde få chansen til å ri på noe annet enn sesongbillett.

Men skibsreder Løkvold jr. sa han hadde forbannet sig på å vise henne at livet kunde være noe annet enn å sitte og gnugge baken brei.

’Jeg vet jo ikke engang hvad direktøren vil si.’

’Overlat det til mig.’

Ellinor mistet wienerbrødsmuler ned i regnemaskinen på en mistenkelig måte, og samme aften kom hun ut til Marit.

Det hadde rumlet i maven på Marit hele eftermiddagen, mens hun gikk og prøvde med skoen hvor sterk isen var på plenkantene i hagen, og gruet for å si at hun skulde på Middelhavs-tur. Hun visste hvordan far vilde ta det. Efter at han tok avskjed, var det en forurettelse mot ham at noe skjedde andre i det hele tatt.

Marit blev overrasket da Ellinor kom. Helt dit ut? Ellinor virket så bedrøvet at Marit var forberedt på det verste, der hun så henne gjennem granhekken.

Grinden skrek, og far kom frem i vinduet.

’Det er hendt noe fryktelig leit,’ sa Ellinor, ’– jeg er virkelig ordentlig bedrøvet over det. Du skjønner, jeg må nemlig betro dig en hemmelighet. – George, vet du, og jeg har tenkt å gifte oss, – det vil si, han har mast og skrevet, og jeg har ikke riktig kunnet bestemme mig – men dette er jo en glimrende anledning …’

’George – i Kairo?’

’Ja nettop! – Du vet han var ofte opom kontoret den gangen det blev besluttet at han skulde ned og undersøke markedet for staten, eller hvad det var, og jeg var ute med ham et par ganger. – Husker du ikke han mørke …?’

Marit husket ham godt. Han hadde villet gifte sig med henne først.

Til Ellinor sa hun:

’Du vil gjerne reise istedenfor mig da?’

’Nei … jeg vet jo det er fryktelig lumpent … jeg hadde bare tenkt å spørre, forstår du …’

’Hvad hadde du tenkt?’

’Siden du skulde reise akkurat nå … det er et ordentlig uheldig sammentreff … Men så hadde jeg altså tenkt å spørre … om du kunde tenke dig …’

’Ja, du vil gjerne reise med andre ord?’

’Du må ikke ta det slik. Bare hvis du kunde tenke dig at det passet dig like godt en annen gang …’

Marit kjente det som om hun plutselig kom fra sterk sol inn i et mørkt værelse. Hun blev stående og tråkket og tråkket i den gamle iskanten.

Ellinor fortsatte å forklare for å slippe å stoppe op. Hun var ordentlig lei for dette, men egentlig hadde hun bare ventet på båtleilighet, for George maste som sagt, og det blev ikke noe med Arne allikevel …

Nei, hun måtte visst skynde sig hvis hun skulde nå trikken. – ’Ja morn da!’ hadde hun ropt, ’… og tusen takk skal du ha!’

Inne ventet far, og ante uråd. Marit sa hvem det var.

’Hvad vilde hun dig her ute?’

’Å, det er snakk om at jeg skal få reise til Middelhavet med en båt vi har noe å gjøre med på kontoret. Jeg vil bli borte i to måneder …’

Far løftet det dirrende, magre ansiktet mot henne, stum.

Trikken går tyngre nå, inn mot byen, som om den er for tykk til det stramme stålsporet, pruster besværlig i svingene. Den bauter det lukkede glassburet sitt gjennem en korridor av regnskodde, skolebarn som buser inn i vognen på de innerste bastardstasjonene mellem land og by, har sølvhinner av snare regn-vannfall over kløftene i oljefrakken.

De innenbys presser sig på inne i gatene, de stuves sammen i våte, mørke bunter på plattformene. Dystre, truende motstandere som svaier hatefullt på ståplass.

II

Bull kommer ned fra Syria, over den siste fjellkjeden mot havet. Han snur sig og kaster enda et blikk på de tinngrå, sørgmodige vannsøkkene i myrene bortover mot Antioche …

Så bøier han sig utålmodig frem, som om han vil skyve på.

«Jeg mister båten!» roper han til araberchaufføren.

Mannen bare gnager bilen enda forsiktigere opover den nye, brede veien, hvor han aldri møter noen. Fessen klemmer over et kjerr av svarte, metallstri krøller. Gul, selvsikker nakke.

Hete-ósen over den åpne bilen, ophisselsen har gjort Bull ør og uvirkelig i hodet. Han er en fremmed som er kommet i siste øieblikk og har rykket ham selv med … Nei, ikke en fremmed – ham selv fra gamle dager!

Ustanselig har han vært på farten, i jag mot alltid nye opgaver. Det ene stedet kunde vært det annet. Omgivelsene skiftet ansikt, men manglet alltid det samme.

Et album, en klaprende vifte av blad. Bak det billedet, det året … det billedet, den måneden … det billedet, den hendelsen … bare flat papp med andre billeder på den andre siden.

Endelig skal han frem til noe. Inn. Tilbake … Hjem til Norge, til fred og ro, selve den gode, trygge ensformigheten! Og slik han alltid har drømt det: Ombord i et støtt, hjemlig norsk skib. Bort fra denne evige støvsmaken i kjeften, ut i luftig blå bevegelighet … Gynge hjem på et dekk, så sikkert og troverdig … Kjenne frisk luft op i buksebena …

Ingenting kan ta ham igjen. Ingenting kan gjøre ham noe mer.

Begynne alt lykkelig på ny! Han er ikke for ung lenger. Han er blitt voksen nok til å komme hjem og være ung. Og da vil det masete, omflakkende livet i disse årene kanskje allikevel ikke være mistet, men bli en mening.

Ferie et helt år, til neste april, og med muligheten for å la være å reise ut igjen, hvis han ikke vil …

Selskapet planlegger et salgskontor i Oslo, han kan få bestyre det hvis han vil – behøver bare å være i Paris noen måneder sammenlagt hvert år.

– – Straks det var avgjort at han skulde ha tjenestefrihet, var det som om alt her nede hevngjerrig holdt ham igjen. Han skulde reist for snart seks uker siden. Så måtte han til Deir, på grunn av noe kluss ved anlegget der. Derefter forgiftningsaffæren. Det var slett ikke bedervet kjøtt, han hadde spist samme sauekjøttet selv. – Så anløp ikke båten som han skulde reist direkte hjem med.

Slik hadde det fortsatt. Underslaget med grekeren ved kontoret i Damaskus … Og så til slutt denne idiotiske historien med fru Delouche.

Da Bull hørte at linjens båt ikke skulde anløpe Alexandrette, blev han skuffet. Han tenkte et øieblikk på å fly, over Berlin, men kunde ikke forsone sig med å skulle settes av i Oslo fra skyene i all hast.

– – –

Så stod han igjen i hotellet i Antioche en eftermiddag og spilte biljard, – støtte borti de luvslitte vant’ene, hvor køen spjæret.

Da kom det telefon fra megleren i Alexandrette om en norsk båt som skulde hjem.

Og de franske offiserene hadde krittet køene høflig, og hørt på Bulls forsikringer om at ingenting var som å reise langsomt nordover på en ekte norsk lastebåt.

Det blev en slags myte, en taus vits at heller ikke den båten kom på en god stund. Men megleren ventet beskjed hver dag.

Det han kunde få med ut av landet av noen småting han hadde samlet på, hadde han pakket i kasser, i tykke, uåpnede aviser, så de ikke kunde gå i stykker, og sendt ned i forveien.

Selv blev han i Antioche, gikk og drev hvileløs på hotellet. Båten var forsinket igjen. – Da hadde han allerede betalt og sagt farvel. Affæren med fru Delouche hadde spent formalitetene til bristepunktet, men ingenting blev sagt.

Han gikk og var egentlig reist. De khakibrune offiserene hadde klapret med hælene til avskjed. Efterpå var de der, hvor han så gikk. – Skulde han høre om det hadde vært telefon, måtte han passere den store, hellelagte hallen, et skittent rum som imiterte kjølighet med sin kulisseaktige høiloftethet. De benyttet hotellet som klubb, satt lenet til jernbordene og pisket sig langsomt på støvelskaftene. De spurte ham forekommende om han ikke var reist. Overså ham efterhånden av ren takt.

Han gikk der, i buer om alle ting. Tiden stod stille, og solen flyttet sig ikke. Han slentret ned i hagen, hvor tennisplassen som aldri noen spilte på, lå hvitlig opsmuldret av sol. Så gikk han op på den støvede terrassen igjen.

Den dagen med fru Delouche hadde garnisonens fruer vært med. De pleide å drikke kaffe der på terrassen mot hagen, den tyrkiske kaffen som Bull aldri hadde kunnet venne sig til, der den lå som en gjørmebanke tett under vannspeilet i de ørsmå koppene. Foran dem, nedenfor hagen, fløt elven som en utbrettet gul kloakk, og hotellet tørret klæsvasken på buskene. Løitnantsfruene drepte moskitoer på håndleddet hans, og sa at det var tydelig at han var nordisk, som hadde så meget friskt blod.

– – Halvgamle babydukker med vrister som bulte ut over for trange sko, med kinnet malt op i brunrød trekant, som dengang i Paris … De viktige små uniformsmennene deres gikk i et korsett av aktpågivenhet. Alt gjaldt dem selv, de strammet stadig fastere til om sin verdighet, sin grad og sin kone.

Så var det den dagen det blev avgjort at han skulde få et års tjenestefrihet. Tross varmen hadde han i sin glede slått i sig et ølglass arak-brennevin blandet med vann. Efterpå gikk han oprømt, og dekket sin tilstand bak en omhyggelig og langsom uklanderlighet.

Han husker at han mønstret den lange, slengete skikkelsen sin i speilet i vestibylen og syntes at han så ualmindelig godt ut, – konstaterte at den bredskuldrede og løstsittende dobbeltknappede jakken av ledigste sommertøi var en svært klædelig kontrast til de franske krigerne.

Kaptein Delouche hadde vært bortreist, og i tilfredshet med sig selv og sin forestående avreise hadde Bull syntes at fru Delouche – Gilberte – var en ualmindelig morsom og charmerende dame. Han hadde plutselig en mengde penger han måtte bruke op, og til slutt hadde han på bevisstløshetens lette vinger endt i et slags budoar, hvor det luktet slanter av parfyme, mens det løse tapetet loffet langsomt i brisen av råttent kjøtt nede fra gaten …

Huff, la mig slippe å tenke på det! tenker han.

Og så gikk han der disse siste tre dagene. Våget knapt gå et slag nedover gaten, om det skulde komme beskjed. Drev ut på torvet foran hotellet, hvor tiggere og unger satt i skyggen av trærne, lenet mot de romerske sarkofagene under en kufte av fluer.

Antioche, dette visne skallet av et latinsk navn, denne byen av basarer og skjøger! – De eldste og mest velstående pikene kjørte gjerne en tur opom torvet i landauer. På det enorme, arabiske ansiktet hadde de lagt fonner av grønt og rødt. De pleide å glo på ham med øielokk døsige som portierer av grønn sminke og munner som en slakterbutikk. Noe muntert og åpenlyst midt i den vesle franske provinsbornertheten, der de veltet sig krengende på setet …

Borte ved gjerdet hadde leiebilen stått og ventet på tredje dagen. ’Jeg vet ikke når det blir,’ hadde han sagt til chaufføren, som kom og bød sig frem. Bilen hadde siden stått der fra morgen til kveld i disse tre dagene. Chaufføren stod lenet til gjerdet i støvfrakken, røkte uanfektet og samlet gategutter. Bull var blitt bytte nå han skulde reise.

Hele gaten tok del i hans forsinkelse. Han var borte hos chaufføren flere ganger. ’Jeg sa jeg skulde varsle hvis jeg fikk bruk for Dem.’ – Mannen smilte uanfektet.

Guttene trengte sig tett om dem, laget forventningsfulle opløp. De halte op de små romerske steinhodene fra bukselommen og vilde selge. Hodene var slitt, som om trekkene var gnisset av i lommer og never – måpende, halvt utviskede Afrodite-hoder, som eplekart …

Offiserene fra hotellet kom ut for å se hvorfor det var opløp – og trakk sig tilbake i makelige slag, som om de bare trakk frisk luft, da de så at det fremdeles var ham.

Til slutt hadde han i formiddag ruslet ned langs basarene, i åtselstank og fluedirr. Han svingte bort en sidegate til høire og ned et trangt smug. Nå var siste chanse.

Barbereren hadde i butiksvinduet en romersk marmorstatuette av en fruktsommelig kvinne, som Bull flere ganger hadde prutet på. Den stod i det trange vinduet mellem bleknede billeder av ondulert damehår og barbert herrenakke. Den lille skulpturen stod med stor mave og smilte skjevt til ham. Om halsen hadde den en kjede med gamle mynter, som også var til salgs.

Figuren kostet fem pund, det var ikke for meget, det var bare uvant å skulle betale det som blev forlangt. – Er ikke båten kommet imorgen, vil jeg gå innom og kjøpe den, sa han til sig selv da han gikk ut av forretningen.

Den skal sikkert ikke gå i aften, siden den ikke er kommet ennå, tenkte han, så det haster ikke med å gå op til hotellet igjen.

Først en time senere traff han budet. – Det hadde vært telefon!

På hotelltrappen stod verten og viftet ham fra sig, slik de gjorde her når de vilde vinke noen til sig. Båten skulde gå igjen om en time.

Han fikk vristet håndkoffertene fra tjeneren Sarkis med den leverplettede jakken ved å tippe ham for tredje gang, og kjørte ut av byen. Da bilen krøp sammen og vippet som en båt over den romerske elvebroen – med spiss kul, beregnet på saktere fart – hadde det gitt ham akkurat det støtet av vemod han skulde ha ved å forlate Antioche. Slik hadde oldtiden ofte møtt ham her nede som noe langt tilbake beslektet, ved sin tilforlatelige tyngde. Når han hadde følt både sig og tilværelsen som en tørrbrent hams omkring et pulverisert innhold, så stod plutselig denne troverdigheten der.

Golde og døde er de hvitkalkede, sprøe sett-stykkene som orientaleren kaller sitt hjem. Men de kluntede, bunnsolide grå steinblokkene fra romertiden hadde noe norsk buplassærlig ved sig …

Han måtte søke likhetspunkter med Norge bak all den skitt-nedgrodde likegladheten. Det gav ham dobbelt hjemlengsel.

Det bærer opover, og utsynet bak ham gror igjen av hetedisen, før bakkene lukker med saksende vinkler. For siste gang har han rundet myrene ved Antioche-sjøen, hvor buskapen ligger lavt som krokodiller i vannsîget.

Veien er under utbedring, arbeiderne sitter urørlig oppe i de støvrøde sandtakene. De har dratt sig for lenge til å sove, stirrer med dreibare hoder …

Videre går veien over verden mot havet. Det ferske asfaltdekket er som en oldtidsslitt godhet det også, glatt av alderens boning.

Bilhjulene rykker bremsende inn mot den laveste delen av veibanen … Hvorfor kan ikke fyren få farten op!

Landskapet flyter inn over ham som en damptung, melkeblek rus. Himmelen og de svinnende bakkene blir borte i sol. På den andre siden av dalen ser han svarte bølinger i sandliene, de tallrike, urørlige dyrene henger som klebende fluesvermer …

Videre, tomt og øde.

Nede i en veldig, grå bakke på den andre siden av det uttørrede elveleiet går et annet ubetydelig insekt, et lite menneske, langs en sti. Stien er tegnet som en krittstrek bortover den mur-golde, enorme bakken, og det går andre slike langbuklete streker høiere oppe, lik rabbel på en mur.

Men bare på den nederste streken går et menneske, og det er ingen gård å øine som han kan komme frem til.

Bull tenker på ensomme, sene gårder som en kommer til så godt og omsider i Norge, og hvor det lukter vått gress. Samtidig kjenner han den glatte, vindskjeve støvstien som mannen går og biter fotsålene i der nede …

Og lenge sitter han uten grunn og ser for sig mannen han aldri før har sett, og som blir så uendelig langt tilbake der han trasker urørlig nede på den andre siden av den veldige, golde støvskrenten.

Tanken glir inn som i et skispor. Er det sne hjemme ennå?

Åtte år er det siden han reiste fra Norge – siden en norsk båt slengte ham inn i Middelhavet på lyse glassberg under en eftermiddags solstorm!

Kjølig-fine barneminner fra vintrer langt lenger tilbake … Det er en kilende god, myk følelse som når han og Jens som ganske små fikk stryke forsiktig over fløielen i mors kjole før hun skulde bort. Så deilig det var å være hjemme og få melkog-brød med sukker på og bli puttet i seng, mens hun var borte og var så pen.

Aldri treffe Jens mer … Skjønt han hadde levd seks år efter at han så ham siste gang.

Hadde Jens husket det samme før han døde? Fra langt der inne i tilværelsens kjerne?

… Lystig sneføik op mot de speilblanke stuevinduene. Snefestningen med ryggen til kjøkkenhavegjerdet, en borg fra Ivanhoe, et blokkhus fra Ellis. Den ytterste utposten mot naborampen! Foran slaget, når de knadde sneballer i isvann og lot dem ligge og bli farlige og søkktunge, mørke som kjøttboller, i vassbøtten til signalet gikk … Det tidlige eftermiddagsmørket som alltid gav spennende dårlig samvittighet … Hemmelige julelys fra blå pakker i anretningsskuffen stod tendt og laget små solhuler inne i den uthulte sneen. Den som kom utenfra kunde ane skjæret der hvor muren var tynnest, så sneskallet lignet lyserødt silkepapir …

Hjem til godt norsk svinevær, lut-sår sørpe. En svart bør av mørke to tredjedeler av døgnet, på skuldrene til kalde, svarte åser. Skare som hugger i beksømfoten ved tåjernet. Bleke, skikkelige, flotte folk i virkelige, kluntete norske vinterfrakker. Problemer skapt av ærlighet!

Bull ser med mysende uvilje inn i det solfrekke nakkekrattet til chaufføren. – Og, tenker han videre, kjøttkaker med stuet kål og ringerikspoteter. Og fedre som kommer hjem, til unger mot ruten i havrehår og genser.

Og så, når det er som aller verst og ufyseligst, og en virkelig har frosset sig god og beskjeden, da åpner de fine dagene sig som duggkjølte blomster …

Sky våraftner opover Drammensveien. Søte, nordiske hemmeligheter, unge regnfrakk-skuldrer! Et norsk guttefjes kunde mørkne som en biff, mørkerødt av lengsel og fortvilelse. Gaten lever hjemme. Den er friskheten. – Her nede trengs trekkfulle steinhaller.

Jeg vil ha en mening med tilværelsen.

Død og plage, tenker Bull. Jeg vil hjem og gifte mig. Jeg vil bo i tre værelser til skyggesiden ved en sidegate til Kirkeveien og være gift med en stor, lys og alvorlig pike.

Araberchaufføren slipper rattet med venstre hånd og peker op, mens han lener sig tilbake. En veldig rovfugl står lavt i luften, hvit foran på brystet og vingene, og svart bakover. Den er som et stålslag av landskapet, løfter sig fri av den osende, selvforbrukende dampen.

Veien bærer nedover nå, i løsnende sløifer mot Alexandrette. Landsbyhus ligger flate og skitne som veiarbeidernes skyggeluer på skrentene. Men azaleakjerrene blomstrer allerede i lyserøde, ville gartnerier langs det sivende vannet i juvene …

På høire side av veien er en hvit trekk-okse død på åkeren, den blir trukket hjem bak plogen. Den ligger så pyntelig og stram og stiv i den lumpne, ulmende heten som en nyskåret marmorblokk, med bena strake og nøiaktig sammenfoldet. Slik blir den trukket hjem.

Bull duver døsig med veiens fall. Ingen mennesker. Det er det ikke på landet hjemme heller. På veien. Ingen mennesker. Valmuer vifter og vinker armløse, som i gufset fra bilen. Står igjen lik skolebarn. Ild på kalk. Ild på kalk …

Han våkner med et knekk på halsen. Det er som om havet skuler ned på ham, så høit og hissig ligger det alt i horisonten. Det skjærer inn i øinene, en mager, etsende damp, som en sprekk øverst i landskapet. Blakt hete-hat bare, på toppen av dette giftig bedøvende landskapet.

Siden kommer han nærmere, sjøen blir frigjort for bakkene, den blir opreist for øiet som et rolig, dulmende gardin.

Det ligger en svart stripe midt i, som vokser til et jernskrog. Det er Norge som er kommet ned for å hente ham! Han kjenner det som saft i munnen.

Skibet rauter tre ganger, det begynner å gli fremover!

Bull skriker til chaufføren. – Så synker han utmattet tilbake.

«Dette fordømte pakket. Dette fordømte pakket …!»

Chaufføren tuter uophørlig i hornet, de kjører ned gjennem kronglete smug, og skittengrå fjes snur sig i døråpningenes forpestede gravmørke. Men lyden av hornet er så hjelpeløs mot de veldige bass-drønnene som nettop kløvet himmelen.

«Hold op med det levenet.» Først nå merker Bull svetten strømme som om det var gått hull på huden.

Bilen svinger ut på den åpne stranden. Der ute glir skibet! Småbåter ligger tilbake efter det. – Hvorfor hadde han ikke bedt hotellet ringe og si han var blitt forsinket!

Borte på kaien hvor ferjebåtene ligger, står en forventningsfull gruppe. – I et glimt står en scene for ham: Han kom inn sist i et klasse-langrenn, for den ene bindingen var løs. Gymnastikklæreren tok ikke engang tiden. Heng i da gett! skrek de andre, og det var det morsomste av alt å se på ham som kom sist inn.

Tilskuerne stimler sammen i en slags fingert hjelpsomhet, konkurrerer om bildøren, gestikulerer opmuntrende til ham, peker på båten og flirer.

Megleren er der også, en smilende greker, som ser ut som om han svetter matolje.

«Den kunde da gjerne ventet de minuttene!» roper Bull.

De unge fyrene i fess slåss om bilhåndtaket, så han ikke får døren op. En leprasyk klorer sig fast på stigbrettet og løfter hånden med åpne sår for å tvinge ham til en almisse. Selv han flirer, med det som er igjen av munnen.

« … Vente?» svarer megleren på engelsk, på Bulls franske utbrudd. «Den ligger jo og venter på Dem!»

Bull famler med en våt tull med pengesedler som han har sittet og knadd, og gir chaufføren rikelig mer enn han har krav på.

Mannen, som har tendt en sigarett, måler ham hatefullt, og freser, uten å ta sigaretten ut av munnen, at han blev leiet for tre dager siden, og har måttet stå og vente. Mengden omkring trenger på og skal hjelpe til med å forklare, – den syke snapper efter sedlene i hånden hans …

Bull hopper over den stengte bildøren.

«Kassene?» spør han grekeren, «er de ombord?»

«Jeg visste ikke om De vilde rekke det. De står oppe på mitt kontor … Hvert sekund er kostbart for båten. Det gjelder å få losset i Tel Aviv så den får helligdagene i sjøen.»

Bull får tumlet koffertene, den store og den lille, ned i ferjebåten, brøiter sig vei. Skibet tuter igjen. Roerne snur hodene i takt, så nikker de mot Bull og ler beroligende.

Han sitter på den vevede matten som er brettet ut akter, ser sig ikke tilbake mot land, bare løftes så smått i takt med ro-takene. Ferjemennene later som om de yder det overmenneskelige, de gliser voks-svette, klyper sig fast med tærne og heiser sig der de sitter på huk og ror. Nå gjelder det livet, men de greier det for ham!

Det kommer et uventet vindblaff, og skibet som glir der ute, åpner så rolig og trygt en tulipan akter, det norske flagget!

Da vet Bull at det aldri kunde gått fra ham. Nå syns han damperen sîger ham i møte, der den nøler med bredsiden til og med rust-sikl nedover jernplatene.

Ferjebåten løper inn i den påfuglfarvede hinnen av spillolje som snerker sig efter skibet. Brødskorper duver …

Bull gir de syriske rorskarene hele resten av pengekrøllen han har i bukselommen, de løfter hendene efter ham i protest mot himmelen.

Trygge never hjelper ham over rekken, to mann av mannskapet. De nikker igjen, så går de tilbake til arbeidet. Den ene sier: «Jeg skal si fra til stuerten.»

En messegutt, som er stanset på den andre siden av luken med et tomt brett under armen, går videre.

Bull må smile da han opdager at han er forbauset. Hadde han ventet sig alt befal samlet i hvitt, – dirrende hender som forklarte ham hvilket midtpunkt han var i en stor og skjebnesvanger forsinkelse?

Norge går ganske rolig videre. Et klingert bjellesignal til maskinen fra broen. Full fart.

Stuerten tråkler koffertene tungt gjennem døren midtskibs. I mørket inne i den hvitlakkerte gangen skubber han op en dør med albuen, Sykelugar skimter Bull at det står, og han kjenner den søtklamme lukten av sengetøi, tepper og forheng som har seilt lenge i salt sjø.

«Skal De være med hjem?» spør stuerten.

«Ja. Jeg skal til Oslo,» dukker Bull efter.

Han blir svimmel og het av å si de par norske ordene. Åtte år var ingen ting!

Han prøver stumt en gang til.

«Vi spiser halv åtte,» sier stuerten.

Bull klær av sig, trekker skjorten løs. Luftig og fri i slåbroken, med kjølig løs-slopne ben helt op, går han ut for å spørre hvor badet er.

Han går gjennem den hvilende salongen, langs en lang buffet med norske silkeflagg stive og blanke i fallen, store appelsiner i en glassbolle, en stabbel grammofonplater i konvolutter. En dur av fluer dirrer på vindusventilene, og Bull ser skyggen av en syrisk åskam bak, uklar i fluekravlet.

Ute i gangen på den andre siden finner han porselensskiltet på stuertens lugar. Han banker på, gløtter på døren da han ikke får svar. Det er tomt der inne. Over de hvite måkene på veggteppet henger fotografiet av en permanent-bølget lys pike med god norsk avstand mellem nesen og munnen. Der hang hun og ventet.

Stuerten står i skafferiet, i en lun luftstrøm av gammelt skyllevann med kaffe i. Han tørker hendene på håndklæet ved siden av noen sørgmodig grimete glass, og blir med op trappen for å vise ham badet.

Stuerten brekker op kranene, som er seige av saltrust. Først lar han rusten blø ut, så tapper han i det sydende saltvannet. Derefter skrur han på et rør som dunker og dunker, til det begynner å frese en matt stripe, et ustanselig skudd av damp inn i vannet for å gjøre det varmt.

«Det er ikke så bra vann her i havn,» sier stuerten.

Bull bretter sig ut i badekaret, han prøver forgjeves å få såpen til å skumme, den kladder på huden. Årringene av forsteinet skitt langs kanten av karet er som fordums strandlinjer …

Han vil ta dusj, – da merker han at båten har fått farten op, han reiser i badekaret!

Han står der under de lunkne vannpippene som den gjenrustede styrten gir fra sig, og føler de svake stingene av fart, hvorledes havet er begynt å ta på skibet med rutinerte hender, leke så smått med det. Han stiger ut av karet, ruvende glatt som en gud i et for trangt lokale, slår i overmot knokene et par ganger i taket. Han visker dampen vekk fra det staniolflekkede speilet over vasken, hvor kapteinens barbermaskin ligger og rustner med gråbleke skavler av gammel såpe. Han stikker hodet under springen og skyller vekk det gule grumset fra dusjen, ser sig i speilet og plystrer fornøid.

Og hver gang han stemmer føttene i dørken, kjenner han det svake gjendirret, føler som en kriblende dur i fotbladene at sjøen løper flittig under ham, og leker litt med en båt i forbifarten.

Da Bull atter er nede i lugaren, ser han sig ytterst spent om, lytter mot døren, om noen ukjent skulde belure ham, – så tar han frem en lerke med det syriske brennevinet, og heller en stomatolhvit stripe i litt vann. Da han har fått satt det til livs, er han glad og ubekymret, full av øket selvtillit.

Bull tar på sig gode gamle klær, helt fra Norge. Løse, myke klær som glir mot knærne. Han går en sving på dekk før han opsøker kapteinen. Hete og lukt står ut i firkanter foran bysse og maskinrum. Bull snuser det inn. En ung fyrbøter står lenet til døråpningen og hviler, med brune, sot-polerte armer i singletten.

«Morn,» sier Bull.

«Morn.»

Han kommer tilbake til mellemdekket, og ser hvor presist luken er skalket, hvorledes den sterke, oljeflekkede presenningen ligger hardstrukket og bomfast under kilene.

Ved rekken står en gammel sjømann og sysler med noe. Han har tynnslitte hengebarter, og ser traust og sindig ned, som en arbeider i ferd med å grave hull i gaten. Snur sig ikke efter noe.

Der inne gikk ennå Syrias fjerne, melankolske kystrand, lukkende over en tømt oldtid, lik romer-sarkofagene langs hovedgaten i Antioche … Snart kommer Palestinas blankbrente fjell …

Bull blir stående. Mannen løfter ikke øinene. Han flytter med som noe selvfølgelig, på den delen av Norge hvor han har jobb. Bor i en brakke akterut og har et dekk til arbeidsplass. Det raker ikke ham hvor hen dekket går.

Og i alderdommen vil han sitte hjemme ved den hvitmalte stua og ikke opdage at han har vært utenfor Norge.

Det blir et tegn på sindighet og aldri sviktende pliktopfyllenhet, hvordan han ingensinne har løftet blikket mot fjerne, uvedkommende kyster og forbundet noe ved det.

En døsig gelatin-sjø, med lilla hete som smelter op i himmelen. Båten går drømmeaktig regelmessig og rolig, sidebølgene skjærer skalker av den blanke havpuddingen, rene og skyggemørke i snittflaten.

Bull står med kneet mot livbeltekassen. Mannen der har selvsagt rett. Norsk hverdag dunker sig nedover. Solid, landbundet næringsvett i trutt drift. Ikke for stor fart på maskinen, det tærer på kullhaugen …

Snauest mulig buer ut i friheten … Søndag i sjøen. Ikke miste en dag i land …

Det er mig som legger drømmemålene på. – Båten er et havets lastedyr, som går sin gang. Og når den er kommet hjem til Grønlia, skal den avsted igjen. Hvad skal den være begeistret for.

Bull går op for å hilse på kapteinen. Under broen står to rørstoler, slitt sølvgrå av regn.

Førstestyrmann har vakt.

«– Johnson,» hilser han.

Amundsen-nese, embedsmannsblikk, som en gammel fugl. De smale leppene smiler forekommende, skjevt.

«… Jeg visste ikke at dere skulde gå så snart,» sier Bull.

«Vi hadde storm på vei fra Konstantsa til Pireus. Åtti fat vegetabilsk olje til Alexandrette slet sig på dekk, og blev slått i stykker. Det har vært et svinearbeid å få henne ren igjen –.»

«Håper dere rekker det i Haifa …»

«Det var derfor vi gjorde alt klar til De kom. – Var De redd vi skulde gå fra Dem?»

«Nå. – Det er iallfall herlig å være ombord.»

’Herlig’ – ordene lyder galt i munnen. De er firkantede, og vanskelige å gape rundt. Han må bite før han får tungen til.

Styrmannen svarer ikke, bare smiler opmerksomt, og nikker.

Bull går bort og undersøker kursen, uten å feste sig ved den. En strilugget syttenåring står ved rattet og glor ned i kompasset. Den samme gutten har alltid stått der, hver gang Bull har reist med en norsk båt. Det er flere år siden sist, men det er den samme gutten – fordypet i betraktning av kompassnålen, som leter og leter i messingkoppen … Løfter aldri hodet, bare tørrer sig tankefullt under nesen med ærmet. Skal gjennem vakten.

Fart er havets veldige frihet for noen. En metallviser for andre.

Bull banker på døren til kapteinen. Han hører ikke en lyd, og banker igjen.

Så gløtter han forsiktig på døren. Han skimter en utydelig masse i svingstolen ved skrivebordet, inne i mørket som bevrer bak de nedrullede gardinene.

«Hva?» – et uvillig knurr.

Bull prøver å presse låsen med den tunge messingringen lydløst i.

Kapteinen kommer ut på den smale broen på baksiden av kahytten, i bukseseler og skjorteknapp, gjengrodd av søvn som et godmodig barn.

Kjempeansiktet åpner to døsige øie-epler, de er vevd med rødt, og ligger langt fremme i trange poser. Han rekker Bull hånden, det er noe varmt og barnslig i det runde ansiktsberget, – grålig porøst lik pimpesten i kjakeporene av whisky.

«Velkommen,» sier kapteinen. «– Kom inn.»

Han grynter under grepet bak skjorteknappen for å få snippen boret inn, og rømmer sig rumslig og drønnende over vasken i forrummet, mens han lager en vannkjemmet skill langt inne på hodet, så blond og uskyldig som på en skolegutt.

«De behøver ikke å fine Dem for min skyld,» sier Bull.

«Blupp-blupp,» buldrer kapteinen godslig ned i vaskens hulrum, som en buktaler.

De går ned for å spise, de hardkokte eggskivene ligger bleke, med grønne ringer under øinene, sildebetene i dill dufter skjærgård under det nyopkrøllede blikklokket, og herregud, der er geitosten! Den svetter som på sommerbordet hjemme, med tørre, lysere skav og løsbrukne hjørner hvor stuertens kniv nettop har fart over.

Det er dekket til tre. Stuerten skjenker te, og den tredje tallerkenen stirrer vedholdende på Bull. – Det kan ikke være en passasjér som ikke skal ha aftens i det blanke været, hvor salongen går så støtt, og bare gjentar sig selv i dirringen fra maskinen. Kanskje førstestyrmann kommer ned fra vakten …

Tallerkenen slipper ham ikke av syne et øieblikk.

Stuerten kommer med varme kjøttkaker med mye løk, han begraver fingrene, svartfuret av opvask, omsorgsfullt i sausekoppen mens han byr. Med en godmodig brumming, som om han varslet gudenes komme på berget Idas skulder, rekker kapteinen Bull brødet. Ekte norsk gangbrød!

Han får sig ikke til å spørre om den stille, tredje tallerkenen –.

De har meget å snakke om, åtti fat hadde slitt sig. Ja, syv år hadde han vært her nede nå, det er en lang tid, og ett i Paris først. Og De? Nei, kapteinen har bare fart her i snaut tre, Syd-Amerika før, i trampfart, før skibsrederen solgte. Ja, hvordan hadde han det? Å, det hadde vært noen vanskelige år, men humøret var i orden!

De snakker eksport og hjemme i Norge var det kaldt, men det er nå snart en måned siden, tre uker iallfall.

Tallerkenen har tid. Den er blank og ventende. Med vidåpen, lys pupill …

«Vi skal nok nedom Alexandria.»

Gjerne for Bull, jeg har permisjon et helt år, kan bli hjemme også, om jeg vil, for de har planer om et salgskontor, det avhenger av mig …

Det avhenger av mig … det avhenger av mig …

Noe usynlig ler av ham …

Landbruksmaskinene på fordekket skal til Haifa … Markedet? Tatt sig svært op … Flink han i Alexandria …

Hvad er det med veggene her … de ser sånn på mig …?

«Hvad sa De?» sier kapteinen.

«Hvad? – Nei …»

Siden sitter han på dekk og lytter efter hvorledes «Smaalenene» går på strømpelesten nedover i skumringen. Båten drar tankene hans til sig som en magnet, går svanger med en uviss hemmelighet …

Nå og da ser ham mot kysten – uskadeliggjort langt inne.

– – –

Kapteinen er inne hos sig selv. Grønne små rullegardiner løfter sig labert og slipper lys opunder vindusventilene der, ved båtens umerkelige vugging.