Gunnar Larsen

To mistenkelige personer

Gyldendal

Nu har du bonndjævel faatt en paahelsning av De fredløse.

(På hyttedøren.)

I

GUTTEN

I

De løper inn i skogen, Ekstrøm foran og Gustav like i hælene på ham. De slipper sig ned skrenten, bortenfor går en bekk hvor svensken bøier sig i forbifarten og stryker kniven av mot gresskanten, så hopper han over og tar et par skritt på den andre siden.

Gustav skal til å følge, da kameraten plutselig bråstanser, snur hodet og lytter. Gutten stanser også, blodet slår op i ham som en brennende bølge. Det er så uhyggelig stille bak dem, det kan bare bety at nå kommer noen! Han kjenner skrekken ta nakketak, han kan ikke for alt i verden snu sig og se mot det svarte holtet, hvor folk med bøsser og hunder hvert øieblikk må dukke frem …

De har bare stått et par sekunder, det er ingen sol lenger, bare en ustanselig dirring over ham i kveldstillheten av hveps han ikke ser. Det summer som en ledningstolpe.

Gustav krammer de svette hendene, han merker at han har flydd med revolveren i neven, men makter ikke å stikke den til sig. Han var blitt silende våt og varm nedover lårene foran med det samme han skjøt. Nå kjenner han at han blir kald.

Det er tett med tyttebær rundt føttene til gutten, som mørkerøde dråper.

Ekstrøm ser farlig ut, blek og morsk. Uten å si et ord, hopper han i et eneste sprang tilbake, ut i bekken så vannet skvetter. Så vasser han for full fart opover midt efter bekken.

Gustav settes i gang som med en trøkk og følger. Det er grunt, sandbunn med svarte, runde steiner. De dukker rett inn i kjerret. Han sanser sig ennå ikke, vil bare ikke bli tatt, må ikke, må ikke la Ekstrøm slippe fra sig!

Bekken vrir og bukter sig flat opover i det tetteste ulende, i en uryddig tunnel av orekratt som pisker tilbake efter svensken. Ekstrøm trår så enestående lett og snart, mellem kronglet tørrkvist, over grå, døde småtrær som ligger felt over bekkefaret, mens det braser stygt for hvert skritt Gustav tar. Det må da høres.

Men alt er like stille. De har godt forsprang nå!

Ingen er som kameraten hans! Her i vannet kan ikke hundene følge sporet. Selv vilde han sikkert flydd rett op på ville skogen og gjemt sig bort. Da hadde han vært ferdig med det samme.

Skjønt hadde han vært alene, var det jo ikke hendt …

Bare Ekstrøm ikke flyr fra ham, er han sikker. Herregud, bare fem minutter til, så er de unda, og ingen kan si det var dem.

Han skal aldri, aldri …

Lenger oppe er bekken stengt av en haug tønnestaver eller plankestubber som er slengt på skrå gjennem en busk. De kan vanskelig skreve over, og svensken tvinger sig gjennem kjerret op i lyngen. En sti krysser bekken ovenfor. Vannet smasker i støvlene til Gustav.

Han har fektet sig frem med revolveren i høire neven, nå vil han lure sig til å åpne den, livredd for å få visshet. Hendene dirrer, vonde å røre som om de har sovet. Med glippende våte fingrer får han endelig op magasinet.

Han har skutt to skudd. Det er to tomhylser i tønnen. Han må alltid pirke dem ut efterpå.

Men, – han forstår ikke – fælen:

Hvor er de andre kulene? Det var fem skudd i revolveren!

Fortere enn tanken har han fått våbenet ned i lommen da svensken snur sig. Han vil avlede, han kommer op på siden av kameraten, tvinger frem med en stemme han ikke får til å ligne sin egen:

Tro om ikke den store levde …?

Ekstrøm svarer ikke, snur sig ikke helt engang. Han står med kroppen i spenn, ubevegelig. Den rødaktige, lyse barten stritter som værhår.

De hører bare den tette summingen av hveps. Småfugl fløiter.

Så setter svensken avsted igjen, det knaser dempet i tørt lav. Like efter kommer de inn på et langt, smalt myrsøkk, hvor føttene tystner helt i myk, vassen mose.

Solen er borte, men det klare gule lyset på himmelen bak dem farver ennå grantoppene og den lyse, øverste delen av de fiolette furustammene. Ekstrøm følger myren der hvor den er våtest, han løper lett og smidig som en katt over mosen, med enestående veldige og lange sprang. Det ser alltid ut som om han tar det med ro, han fjærer merkelig i sprangene. Men han skyter kroppen frem samtidig, slik at det blir et susende sîg i dem. Gustav merker det best, som skal henge på. Han kan ikke få det til slik, han strever tungt, sliter og kaver med skritt han kjenner blir sleivete og slengete. Og hele tiden synker føttene i og blir klemt fast i den brune gjørmen under.

Også her sørger svensken for å lukke sporene bak sig, vann glipper straks op i hullene …

De løper og løper. Da slår det ned i Gustav:

Det er foran ham det verste truer!

Hadde Ekstrøm bare sig selv, var det ingen sak for ham å redde sig. Ingen fikk tatt ham …

Da jager det på ham bakfra samtidig.

Nei! Han visste ingenting. Ikke før var alt over, og den siste kruttrøken drev op i kveldsolen. Da lå to der …

Urolige billeder som han dukker sig for, presser på. Hvad var hendt? Hvorfor? Det flimret i lysdis, gjennem salt svette så han mørke skikkelser i voldsomme kast. Støvler som spente. Og politikøller. Det gikk så lynsnart. Han bare stod vettskremt der og fiklet med revolveren for at det skulde bli for sent.

Han tenkte ikke på å ta livet av noen. Der satt de fredelig og spiste. Hvad kunde han for at de fordømte …

Huff, de var døde. Ja, – var den store …?

Billedene bruser sammen, blir bare en svart støi i øinene. En opreist skikkelse vokser mot ham i voldsom fart … Slår hendene i været. Med ett. Ryker bakover i bakken … Å, stillheten!

Det var ikke ham! Det var ikke ham! Han vilde ikke skyte!

Når de tok ham, vilde han sverge på at det ikke kunde være ham. Da måtte de tro ham. Det var ikke ham!

Et nytt billede brenner og lurer bak, står frem, uavviselig:

Ekstrøm på kne over den yngste. Løfter kniven, sterkt, rapt … Hugger!

Gustav hadde sagt han trodde den yngste lensmannen kjente ham fra Hokksund. Han hadde vært lensmannsbetjent der.

Da var det Ekstrøm stakk … Nei, Gustav hadde ikke ment det! Vilde ikke ha noe med det å gjøre … Snudde sig jo vekk også, og pakket sekken.

Det var Ekstrøm!

Gustav skulde aldri blitt med denne gangen. Han var lei av slaveriet. Kunde sagt at det måtte ende galt.

Men Ekstrøm kom og hentet ham hjemme på Hokksund, og sa at han fikk bli med, hvis han var glad i livet sitt.

Plutselig hører gutten stemmer, inne fra skogen til høire, nær ved. Hører ikke Ekstrøm!

Svensken løper bare videre.

Gustav vil op på siden av ham, strir over tuene som bøier sig som gummi i myrbløten, må få stanset ham … Da hører han ennå tydeligere. Folk som snakker borte på veien. Barn ler og hojer lenger nede.

Men mannen foran ham løper like trygt, og med ett beroliger det bare Gustav at de kan komme frem langs myrsøkket her midt på søndagskvelden, mens bærplukkere og familier med unger snakker og ler tett ved, borte på den gamle Hadelandsveien.

Han skjønner hvilken vei de skal, enda Ekstrøm ikke har sagt et ord. Svensken følger rutene sine, og helst når han er i fare. Da vet en at en kommer riktig frem. De stryker rett ned til bygden, de skal over hengebroen, østover – som da de hadde sprengt skapet ved Begna i vår.

Ja, tomsekkene! – Ved to-tre-tiden i middags, da de kom op på rabben – der hvor de siden satt og spiste da lensmennene kom – da hadde de sett efter på den gamle leirplassen, hvor det skulde ligge noen sekkefiller som de hadde hentet i en bu like bortenfor i vår. Men sekkene var borte, likeledes øksen som de hadde funnet på jernbanefyllingen samtidig, og som de hadde hugget fast høit oppe i en gran …

Kunde de hatt mistanke til at det var en leirplass der, siden lensmennene kom rett på dem gjennem skogen …?

Kjente noen skjulestedene deres?

Ekstrøm smetter bort fra myren, inn under baret. De kommer til en bekk igjen, det er tyst og grått der inne i ensomheten, de hører ingen stemmer lenger.

Han rekker Gustav en klokke. Det er en tykk bondeklokke av sølv, med gullkant. Gutten tar den i hånden, den er varm.

Han ser at det er en tynn hinne av blodvann over glasset. Men under banker klokken varm og levende, og er tre minutter på syv!

Kvalm rekker han den tilbake. Uten å si noe tar da Ekstrøm både den og den andre lensmannens klokke og graver dem ned i lyngen. Han tar ut pengene av lommeboken også. Det er firti kroner, som han stikker til sig.

Lommeboken er av lær, den er blankslitt. Kameraten graver den ned sammen med klokkene.

Med ett ser svensken kvasst bort på ham. Som om han har bestemt sig.

Gutten har visst det:

Nå skal han dø. Derfor tok Ekstrøm denne avstikkeren inn i tetteste skogen. For å gjøre det i fred og ro.

Gustav kjenner han blir stikkende rød, han myser sky til siden. Han kan ikke røre sig, ikke få sagt et ord. Han greier ikke å samle mot nok til å bli redd engang. Stillheten går i ørene hans som tunge skritt. Han smiler.

Å tro at Ekstrøm vilde slippe ham fra sig. Jeg stoler ikke på min beste venn, pleiet svensken å si. – Og da Gustav!

Det kunde ikke være anderledes. Han har sviktet denne første gangen det virkelig gjaldt.

Han vilde så gjerne hjulpet til, skutt … Fikk sig bare ikke til. Først da Ekstrøm skrek til ham, somlet han sig …

Han hadde smelt av rent i ørska. Vilde ikke treffe engang. Og denne gangen da det endelig gjaldt …

I noen eviglange sekunder husker Gustav alle gangene kameraten har slått på at han vilde drepe ham. For ingen ting, bare fordi han ikke solgte nok børster. Jeg har drept folk før, pleiet Ekstrøm å si. Og jeg er ikke redd for å ta dig heller om det trengs.

Skyt om det kommer noen, hadde Ekstrøm alltid lært ham. Og nå første gangen …

Han må forklare: Den helsikes fillerevolveren hvor hylsene alltid satte sig fast. Han kunde ikke for det. Kunde ikke for det!

Men han får ikke ordene frem.

Da kommer Ekstrøms stemme, inn til ham, gjennem tåken i hodet.

Det var bra gjort, sier svensken. Jeg hadde aldri trodd du vilde greid dem.

Gutten skotter langsomt op. Svensken ser bort forbi ham. Lytter likegyldig mot åsen, fjernt med morske bryn.

Da strømmer det en velsignet fred gjennem gutten. Han vider sig ut. Nå er ingen ting farlig mer! Så dum han har vært!

Ekstrøm var ikke meget tess da han snublet baklengs i roten der oppe, og lå med lensmennene over sig.

Sandelig var det et hell!

Men hvordan kunde Ekstrøm vite det? Selv hadde Gustav jo ikke sanset noen ting.

Å, det var sikkert sant når Ekstrøm sa det. Han vilde aldri gitt ham æren ellers. Ekstrøm som så ofte hadde holdt på å slå ihjel noen. En gang hadde han drept en telefonarbeider nede i Sverige også! Hvis han døde, Ekstrøm hadde aldri fått undersøkt det. Det var da han rømte til Norge …

Nei, han vilde nok ikke lagt skjul på det, om det hadde vært ham.

Men, sier Gustav ivrig og overtalende, kan du ikke ha truffet med de første skuddene, før du datt?

Svensken svarer avvisende. Hvorledes skulde lensmennene ha greid å fly på ham da, efterpå?

Men Gustav skjønner ikke at han kan ha skutt den yngste.

Det er klart du har gjort det, sier Ekstrøm bare.

Svensken tar av sig kalosjene, som han anskaffet hos landhandleren natt til igår. Han hiver dem langt fra sig.

Så drar han taus videre.

Gutten stryker efter kameraten. Endelig har de fordømte bondejæklene fått lære at det ikke nytter å komme og bry sig i skogen! Nå skal de glane stort! Men ingen skal få tatt ham og Ekstrøm! Før skal de skyte ned hver evige sjel. De er store, farlige forbrytere, og bestandig skal de holde sammen …

Gutten ser med nye øine på mannen foran sig, de gamle brune buksene, de skjeve hælene …

Her fløi kameraten kanskje og var redd for at Gustav skulde la sig ta, og skyte skylden på ham. Men han kunde være trygg! Gustav vil aldri, aldri forlate sin beste venn!

Han hadde ventet med å skyte, brydde sig ikke om å ta liv i utide. Men da det virkelig gjaldt, var det allikevel ham som greide op! Nå kunde hun se, jenta til Ekstrøm.

Like efter stanser svensken igjen. Han stikker ned i mosen de to tolleknivene også, som de hadde tatt hos landhandleren.

Nå var det ingen ting lenger som kunde bevise at det var dem. Bare strømpene beholder de. De er tykke og varme, og støvlene er dårlige. Men ingen kan vel begynne å trekke strømpene av folk for å se om de er stjålet.

De er ganske nær veien. De går litt lavere enn den, i en tykning. De kan se løvskogen langs jernbanelinjen på den andre siden av veien. Det er den lille sidebanen som går opover i lien her, fra Randsfjord.

De hører igjen stemmer som nærmer sig på veien. De huker sig ned bak en busk, skimter to gutter som kommer nedover. En kan ikke høre skrittene på den myke, gjengrodde veien, bare sålene og meisen på sekkene som knirker i takt.

Ingen kan ha funnet lensmennene ennå. De har vært utrolig heldige. Folk må ha ment skuddene kom fra skyteplassen, det var stevne der i eftermiddag. Han og Ekstrøm hadde selv hørt skudd mens de lå og hvilte, før lensmennene kom.

Når det ikke blev opdaget med en gang, kunde det gå lang tid før noen fant de døde!

Nå var sikkert den store, eldste død også. Han hadde bare rørt sig såvidt da Ekstrøm snudde på ham …

Nei, Gustav vil ikke tenke på det. Den store hadde ikke kjent noen av dem. Og nå kommer snart natten, da er de frelst. Det er deres tid. Aldri har noen fulgt sporene deres da!

De er fremme på den åpne furumoen, og ser ned mot banen. Det er et pakkhus der, mellem stammene ser de hvite glimt, barn som leker.

De gjør en sving til venstre, kommer ned lenger borte, hvor den vesle banen bukter sig mellem rekker av lys småbjerk. Hele veien er det visnet geiterams, grå tufser på de røde stilkene.

Så skritter de over sandfyllingen ned mot skogen, som allerede står med kveldsmørke under baret.

De går nedover en sti, glatt av barnåler og furukongler. Det mørkner, det står brun sopp langs sidene, og trærne får svimle omriss.

Her fins ikke mennesker. Gustav og Ekstrøm har holdt så langt til venstre for å være sikre. De stanser, det summer ikke lenger over hodet på dem, men de hører et sus dypt nede, det er Bergensbanen. Bak dem lyser det fremdeles gult fra himmelen.

Det er ennå mørkere og utydeligere da han ser ned igjen. De stanser litt lenger nede på den ensomme stien, og hører at det er elven, ikke toget.

Men så kommer en dypere, hakkende lyd, og et tog fløiter.

Her går de lett og fort mellem skoddeblå graner. En furukongle rasler. Gustav kjenner et støt i brystet.

Nå hører de elvesuset helt åpent, det brer sig og fyller luften fra alle sider. Så stanser skogen, og det lysner i det fjerne av stubbmarken i lien på den andre siden av dalen. Ovenfor gårdene henger fullmånen i den svarte skogkanten.

Gustav må lytte. Han syns det er mannsstemmer som mumler. Men det er bare lyden i sålene hans.

De kommer frem på vollen mot stupet. Hundre meter nede i dypet under en steil sandbakke går elven, svart og glatt som olje i skyggen av den dystre skogen på den andre siden, bare med noen enkelte rykk av hvitt i strykene. Langs breddene ligger små tømmerstokker.

Svensken er sturen. Gustav vil snakke med ham om det kunde hjelpe, se å få tødd ham op. Han forklarer at han bare har skutt to skudd, kameraten kan gjerne få se revolveren.

Ekstrøm bryr sig ikke om det.

De slipper sig ned i en furuskrent på siden, for ikke å sette spor i det løse sandet. Lenger nede går de allikevel ut og sklir ned, mens fuktig, brunere sand raser ut, og steiner triller foran dem og trommer hult mot stokkene de treffer.

Det trekker i halvmørket langs elvedraget, og bladene rasler. Ekstrøm stanser nederst i skrenten. Han tar av sig sekken.

Får jeg din, sier han.

Ekstrøm tømmer begge sekkene, så graver han dem inn i bakken. Sand glir ned og glatter over.

Derefter slenger han en hel del av de tunge sakene langt ut i elven. Gustav skjønner ikke hvad det skal være godt for å kaste fra sig det vesle de eier, nå de nettop kunde trenge det. Det ser jo ut til at Ekstrøm vil beholde verktøiet, både brekkjernet og boksen med dynamittpatroner og den svarte tøiposen til å bære over skulderen, det er luntering og dynamittperler i den. – Da måtte de da like gjerne kunne hatt resten, det var vel ikke mistenkeligere å gå med sekk enn uten?

Han vil forklare svensken dette, men våger ikke.

Der gikk den siste kaffekoppen også! Den andre hadde de glemt igjen.

Ja, det er sant! Den stod jo igjen der oppe hvor de hadde sittet. Borte ved boksen de kokte kaffe i.

Det var maken …! Ekstrøm visste nok hvad han gjorde når han slengte denne langt fra sig.

Huff, hadde de lagt igjen annet? Noe en kunde si var deres? Nei, det var visst bare et par ulltepper og en stripete duk som de hadde tatt i hytten hvor de brøt sig inn morgenen i forveien. Og ingen visste jo at det var dem. Det kunde bli lenge til det kom folk og fant at det hadde vært innbrudd der langt oppe i skogen.

Så lett det er å gjøre en feil! Gustav skjelver der han venter i kveldsgufset, som går langs elven. Han er våt av svette over skuldrene. Nå han ikke har sekken lenger, kjenner han skjorten på ryggen kald og klissen.

Ekstrøm har med vilje tatt sig ned for langt oppe ved elven, om noen skulde være efter dem. Han vil gå på steinene i elveleiet nedover.

Det er så lett og uvant å gå uten sekk. Som om skuldrene blev løftet av en …

Månen forsvant da de kom ned bakken. Det er godt og mørkt, og langs elven her er det aldri liv når ikke fløterne arbeider. Nå de er helt nede ved vannet, er det blakt og lysere enn kvelden.

De går på runde, ustø steiner. Noen er hvitaktige av tørt slam, andre er såpeglatte. Hele tiden skvetter det små padder ut under føttene deres, og elven klukker fredelig rundt drivtømmeret.

Månen kommer op i åskanten, men kaster ingen skygger her nede. Det er vrient å gå. Verktøiet og stabbursnøklen har de i lommen, og Ekstrøm har tatt på sig regnfrakken. De bærer maten i hendene.

Gustav har også den store revolveren på sig nå, tung i den andre bukselommen.

Bredden blir stengt, med bratt løvheng over tømmerstokker som glipper ut i fritt vann når de trår. De må klyve i ulendet, det siver sleipe bekker, nesler brenner, kvist og stokker sperrer som skigarder i det mørke, uryddige krattet. Men månen følger hele tiden langs åsryggen på den andre siden, de ser den hakke blank og klar bak svarte blad.

Så tvinges de ned på steinene i slammet igjen, og paddene skvetter unda i skyggekast.

Ekstrøm skreller en pølsestubb i skyndingen, biter av og gir gutten resten. De slenger litt vann mot munnen med flate hånden, så grunt er det langs steinene.

Endelig kommer de op på en stille voll, hvor det blir en sti. Den er tyst, som deig. Månen følger i åsen, den setter nå stripe over elven, men det er ingen skygger, bare mørkt.

De kommer frem på en odde hvor det lyser rødt ut av en åpen dør, det er en koie fløterne bruker. De trår lett forbi på baksiden, litt røk fra piperøret slår ned, lukten minner Gustav på kaffe.

Lenger fremme går de fort og lett på bred, lydløs sti, gjennem et løvholt. En stor padde hopper vekk foran Gustav, det går kuer inne i mørket, bjellene klinger rolig og ensformig, kvist knekker.

De kommer frem ved tømmerkanalen på en vei med åpent jorde til høire. Da stikker de op i skogkanten.

Nede på jordet går hester. Gustav og Ekstrøm følger telefonledningen ned til et le, som fører inn til fabrikkområdet. De svinger sig over. De ser ikke et lys og de møter ingen.

Søndag kveld på denne tiden er den eneste gangen i uken da fabrikken står. De kunde visst godt fulgt veien, men for sikkerhets skyld lister de sig frem mellem bjerkestammene i skråningen. De ser et par lys lenger nede, fra arbeiderboligene.

Og nå er de ved hengebroen over Randselven, som de gikk i vår også. De har gjort denne store kroken for å undgå kjørebroene.

Hengebroen her er bare for arbeiderne, så der vil ingen holde vakt.

De trår ut på broen, som henger som en lysgrå sti høit over den svarte fossen. Ekstrøm går foran. Gutten holder i wiren med venstre hånd, den høire klemmer revolveren i lommen. Broen slår urolige bølger foran dem.

Det venter ingen på den andre siden. De kommer på land. Men for å være helt sikre, bryter de inn i det stummende tette krattet istedenfor å følge en av stiene op. De tar sig vei til de ser jernbanefyllingen ovenfor sig, klar og ubevoktet.

Så går de rolig op på linjen.

Det er for Gustav som om han ryster noe av sig, der de nå traver den motsatte veien, mot nordøst, bortover linjen. Bare de kommer på jernbanelinjen, så er de trygge, slik er det alltid.

Her kan ingen nå dem. Linjen er De fredløses landevei, hvor politiet aldri kommer. Ellers når han og svensken arbeider, holder de sig nær folk, tett ved husvegger og i småholtene ved veikanten. Og gjelder det bare å se tiden an, er det bra å rusle langs de nedlagte, glemte veiene. De som folk tror ikke blir brukt, men som de kjenner som gjør sig en levevei av å gå med kofferten eller gløtte på et hønsehus. En møter mange der, om en er ute i mørkningen, gamle kjenninger …

Men skal en fort frem til fots, da må en bruke linjen.

Gutten har slått inn på den kjente takten, korte tripp på hver sville eller lange, skrevende skritt, to på tre. Det som passer best er tre skritt for hver fjerde sville, men på den måten får en aldri orden i det.

Skjønt her på denne strekningen er det sand, så det kan være like bra ikke å trå på treet.

Ellers er det ofte best å gå på gresstorven ved siden av. – Månen har snudd sammen med dem, følger nå såvidt over åsen som går svart op på høire hånd. Det er mørkt på skinnegangen. Men over på den andre siden står åsen så lys som om den skulde være hvit av rim. Der oppe var det.

Det ryker av pusten, så kaldt til bare å være sist i august. Hadde det vært våren!

Gutten håper at begge der oppe er døde. Da har de ikke vondt av det. Ellers vilde det vært kaldt.

Men hvad skulde det være godt for å komme slik!

Han trasker og trasker efter svensken.

Han og Ekstrøm hadde sittet fredelig der under granen, da plutselig to karer dukket op foran dem. De var nesten ferdig med å spise …

Gustav kvekker til, og ser op under hattebremmen. Han får et blaff av månelys i øinene.

Det kommer noe mørkt ruslende mot dem på linjen. En gammel kone. Ekstrøm går like på, men glor op i åsen til høire.

Selv senker han hodet så han får skygge. Han må skule bort på den gamle, det er det første mennesket de har møtt.

For Gustav er det rent et spøkelse. Men hun merker dem knapt. Han ser bare at hun mumler eftertenksomt med blakt ansikt i måneskjæret.

Ekstrøm vender sig brått da hun er kommet forbi, og straks efter gjør gutten det samme.

Hun snur sig ikke efter dem.

De går. Løvskogen langs linjen står som en frossen allé foran dem. Den klare åsen på den andre siden av elven får skyggefingrer opover sig fra åsryggen som de selv går under. De ser hus nede ved elven og fabrikker som er lyseblå av måneskinn.

Jernbanen skjærer sig jevnt igjennem alle steder for å komme frem. En slipper klyve og slite om en følger den. Tørt og fint er det i det verste styggevær. Og linjen holder sig helst vekk fra hus og innmark, en får ikke øine og lyktelys på sig før en vet det.

Det var rene tilfellet at de akkurat skulde møte den gamle.

Ellers hører en alltid det som kommer på linjen. Det synger og varsler med en stille dur. Og selv om noen skulde se en fly av skinnene, så er det ikke noe mistenkelig i det. For det er jo forbudt å gå der.

Og nesten alltid er det skog. Det er det første av alle bud, som Ekstrøm aldri svikter: En skal ha skog i ryggen.

De går på. Forbi stasjoner. Undertiden ser de veien krype og streve nede i underganger, op langs gjerder.

En hund begynner med ett å gjø i åsen ovenfor dem. Det rykker i Gustav.

Så skvetten han er idag! – De halser jo aldri på sporet før de ser en …

Gutten kjører på. Han kjenner i sig trekken av de store veiene. Visste politiet hvor De fredløse har sin gang, i faste ruter, fra kalkovnene i Mjøndalen til langt op i Valdres, da kunde de sette sig på en tue og vente, som på harejakt!

Månen lyser på åsen, og skinnene går som to striper av himmelen, bare blankere. Gustav trår omtrent hele tiden på hver tredje sville med annet hvert skritt nå. Det klirrer når hælen kommer borti de tynne strekkboltene av jern som binder skinnene i kurvene.

… De satt og var nesten ferdig med å spise. Da kom lensmennene like på dem. Gustav kjente straks den yngste, han som hadde vært lensmannsfullmektig på Hokksund. Men han sa ikke noe som tydet på at han kjente igjen Gustav.

Så spurte den gamle lensmannen: Er dere bærplukkere?

Det er svært lite bær i skogen, svarte Ekstrøm. Gustav husker hvert ord, så sjelden de snakket med noen.

Også har dere telt, spurte den eldste lensmannen, og dermed gikk han bak en gran og plystret. Da var det den yngste – han som Gustav drog kjensel på – sa at de var politi, og spurte hvad slags karer de var.

Vi er de vi er, svarte Ekstrøm.

Derefter sa den yngste lensmannen at de var lensmenn, og at de fikk svare på de spørsmålene de kom med.

Da sa Ekstrøm: Og det kommer De og spør om her i skogen?

Ja, sa den unge.

Det var som om Ekstrøm fikk vinger på. Han spratt op. Å nei, du, ropte han, og i et blunk var han bak granen. I det samme smalt det, to-tre skudd, og Ekstrøm skrek til Gustav: Skyt, skyt, for jækelen …

Lenger vil ikke Gustav tenke. De er ferdig der nå. Åsen ligger lav og hvit i det fjerne lyset bak dem.

De kommer til Jevnaker, her seiler månen utover den åpne dalen. De hviler på en haug oppe i skogen ved kraftledningen, fjorden nedenfor er isfarvet.

Ekstrøm famler efter snusdåsen, han finner den ikke mellem det han har i lommen.

Gustav mener han må ha lagt den igjen eller mistet den da de fløi. Men ingen vet jo at den er hans.

Svensken stryker innett avgårde, han harker rustent. De går over dalen i den sterke, halvhøie skyggen av hesjene, inn på linjen igjen, videre. De skal vel til Roa igjen, tenker gutten. Der tok de toget sist. En skal gå der en er kjent, så går en ikke galt.

Banen stiger, det skifter fra sand til pukkstein under skinnene. Snart er de ved en tunnel, bare et kort hull med himmel bak. Det klakker i svillene.

At han kunde tro kameraten var redd og vilde skille lag! De som hadde gjort mer enn hundre innbrudd sammen, og sprengt flere skap enn Gustav har tall på. Aldri var de gjenkjent eller tatt. Ekstrøm er listigere enn noen annen!

Kanskje Gustav får bli med inn og se ham sprenge skap herefter. Før har han bare måttet stå utenfor på vakt. – Jeg har betalt så meget for å lære det, pleiet Ekstrøm å si, at jeg lærer det ikke fra mig til hvem som helst.

Og så sterk kameraten er! Det var i vår en gang de drev like ned mot en foss, årene brakk som fyrstikker. Gustav greide ikke å få tak i land. Da hoppet svensken rett over hodet på ham og inn på land og stanset båten. Slik var han.

Gustav skritter kraftig ut. Nå skulde guttene hjemme sett ham! De trodde aldri det var alvor når han viste dem revolveren.

Han og Ekstrøm går vendt mot månen. Det lyser i koppene på telefonstolpene, som stjerner.

De hører visitasjonen for natthurtigtoget fra Oslo, og hopper ned i et kjerr. Mannen på trallen trår forbi med den lille lykten foran sig, mens hjulene slarker løst nedover bakken.

De går videre opover mellem rimbakkene, det står tynne krøller med frostrøk hvor det er vann.

Snusdåsen, som Ekstrøm var så stolt av … Det fantes ikke maken til den i Norges land, den var fra Sverige, av horn og med blanke beslag. Det var visst sølv. Svensken hadde skrevet til fabrikken og bestilt den særskilt, så det var ikke rart han var sinna.

Det er tomt og åpent omkring dem i det hvite nattskjæret, nesten ingen garder. Bare et par steder skinner det av takene.

Hurtigtoget kommer, en dur langt borte fra strammer i linjen. Så skyter det op et svart, veldig vesen, som skriker idet det husker forbi, nedover – hamrende: «Skynd dig, skynd dig, skynd dig, skynd dig …!»

En rød lykt slenger efter i svingen.

Efterpå er måneskinnet blitt mørkere, og det er tyngre å stampe opover.

De går op i skogen på høire side i god tid før Roa stasjon. Så følger de stien ned, over gjerdet. Gustav kjenner klisskalde bringebær i neven når han famler langs buskene, det kan ikke gå mange her. Det side granbaret er svart, med blendende sølvkant mot månen.

De kommer forbi hvite benker og et bord på bakken, svinger bort i et tett, mørkt holt. Stasjonen er rett ned, det lyser enslig av tre lamper over perrongen.

De tender ikke bål. Kaffe kan de ikke få kokt. Det synger i bena til Gustav av tretthet. Akkurat som det dirrer i skinnene, tenker han. Tog … skinner … Tog … Sus … Søvnigheten bryter over ham nå de er stanset, han merker han står og vingler med hodet. Han famler sig ned på bakken, det er rått og kaldt. Brekker et par kvister og stikker under sig, rydder plass med skulderen. Han graver hodet ned mellem skuldrene, det damper søtt av skjorten under linningen. Frost trekker over dem.

Ekstrøm har frakken, han legger sig i den. Månen er blitt mindre og mindre, rygger som en hvit ball høit oppe.

Søvnen gynger alt gjennem Gustav. Lange, blanke striper. Han ruller sig bra sammen. Så gløtter han ut under jakkekraven i et rykk. Svensken ligger med vidåpne øine og stirrer, blek rett i måneskinnet.

Gustav lukker øinene, han vil vekk nå.

På øielåkket står ganske tydelig tegnet en ring av lyng. Den har ventet på ham. To brune sko stikker frem i lyngen, med tærne i været. Og nedenfor buksen, som er glidd litt op, ser han de grønne stripene i strømpene til den yngste lensmannen.