Jørgen Brekke

Menneskets natur

Kriminalroman

Til Tom for alle ideene

Den som er vant til å høre på dem som snakker om det i den menneskelige natur som går utover det som har betydning for legekunsten, vil ikke ha interesse av å høre denne fremstillingen (…). Menneskekroppen har i seg blod, slim, samt gul og svart galle. Disse tingene utgjør kroppens natur hos mennesket, og på grunn av disse føler det smerte eller er friskt.

Hippokrates (ca. 460–377 f.Kr.)

Prolog

«Dette er ingen krimgåte,» lød det fra den utbrente sofaen. «En thriller har det vært. Jeg vet ikke, har det ikke det? Jeg ser ikke på thrillere. Krimgåter liker jeg. De har en ettertenksom ro. Men dette har vært for mye av en thriller. Er du ikke enig?»

Resten av rommet var fullstendig ødelagt etter eksplosjonen. Alle vinduene var blåst ut. Vinden som kom fra sjøen, var stinn av fuktighet og salt, det luktet svidd overalt. Bak pistolen som pekte på ham, så førstebetjent Odd Singsaker et smil, det virket fjernt, som om ikke noe av det som hadde skjedd, var virkelighet.

«For meg er det en gåte,» svarte Singsaker.

Pistolen pekte først ikke direkte mot ham, men bare i hans retning. På gulvet mellom dem lå haglen og menneskekroppen. Singsaker undret seg. Det å presentere det som hadde skjedd som om det var bilder i en film. Hvordan kunne det være mulig å distansere seg på den måten?

«Jeg vet du har lyst til å skyte meg, men at du som politimann har prinsipper du ikke kan bryte. La meg gjøre det enkelt for deg: Plukk opp haglen!»

Singsaker ble stående rolig. Nå kunne han nesten se rett gjennom løpet på pistolen, som var seks, sju meter fra ham.

«Plukk opp haglen eller så skyter jeg deg.» Stemmen skalv ikke. Tonefallet var flatt.

Singsaker tok to skritt framover, fortsatt usikker på hva han skulle gjøre. Nå sto han med haglgeværet mellom føttene. Hjertet pumpet.

To uker etter at det skjedde …

Odd Singsaker åpnet øynene som han hadde hatt lukket i et forsøk på å se det hele for seg. Det var som om tiden hadde stått stille siden han sto i det huset med haglgeværet ved føttene. Nå satt han i et avhørsrom sammen med Kurt Melhus, etterforsker ved Spesialenheten for politisaker, avdeling Midt-Norge, og ble spurt ut om det som hadde skjedd.

«Kan du beskrive følelsene dine da du sto der?» sa Melhus og så på ham med kloke øyne.

«Jeg vet ikke hva jeg følte,» svarte Singsaker.

«Var det hat?»

«Jeg vet ikke hva hat er, skal jeg være ærlig. Det blir for abstrakt for meg.»

«Har du aldri hatet noen?»

«Vet ikke.»

«Men kjærlighet, da? Du har fortalt meg i dette avhøret om din kjærlighet til Felicia Stone.»

«Ja,» sa Singsaker og fikk en akutt klaustrofobisk følelse i det trange avhørsrommet.

«Hat er det motsatte av kjærlighet, er det ikke?» Melhus virket oppriktig interessert i dette temaet.

«Ingenting er det motsatte av kjærlighet. Når du elsker, finnes det ingen motsats til det. Jo, sorg, kanskje,» sa Singsaker og så ned i bordplaten mellom dem.

«Mener du virkelig det? Vel, det sies at kjærligheten ikke kjenner sin motstander,» sa Melhus.

«Jeg vet ikke om hat finnes. Men la gå. Jeg var sint, rasende, tror jeg.»

«Så du plukker opp geværet?»

«Ja, jeg plukket det opp og siktet,» sa Singsaker.

«Og så, hva skjedde så?»

«Så sa jeg: Du vet jeg aldri kommer til å drepe deg. Ikke så lenge du ikke har fortalt hvor Felicia er og hva du har gjort med henne.»

Del 1

Slim

Vinteren fyller kroppen med slim.

HIPPOKRATES

Dagen før det skjedde …

Se nøye på gutten. Er han elleve? Tretten? En forvirrende alder.

Når han sover, ligner ansiktstrekkene hans fortsatt på et lite barns. Hodet ligger på skrivebordet i bakrommet i butikken, med en stripe sikkel som et sneglespor over kinnet. På skjermen foran ham flimrer et spill han har sovnet fra. Antagelig ble han lei av det. Kanskje håpet han å drømme noe som ga ham mer. Du vet ikke hva som foregår inni ham. Av og til rykker han til, som en drømmende hund. Under hodet med det pistrete, mørke håret ligger det en bok. En sjelden, spansk utgave av Don Quijote og andre verker av Pierre Menard. Siklet har laget en flekk på omslaget, den ligner en tanke, et spørsmål som synker ned gjennom permen. Hva vil faren hans si?

På kjøkkenet så han etter om det sto igjen et glass der, men skapene var fullstendig tømt. Bare støv og fettflekker. Kranen bjeffet hest da han skrudde den opp. Vannet rant seg klart for rust. Han bøyde seg og drakk. Da han hadde slukket tørsten, spyttet han i vasken og så på at slimet ble skylt bort av vannstrålen. Så åpnet han overskapet på nytt. Han hadde likevel sett noe der inne.

En engelsk barnebok på nederste hylle, Charlie the Choo-Choo. Noe de tidligere beboerne hadde lagt igjen. Han tok den ut og børstet av støvet med knitrende gummihansker, bladde i den og fant et gammelt falmet bilde som var brukt som bokmerke. Det var et bilde av en jente med fletter. Hun sto i stuen i leiligheten og smilte uredd. Jenta var ute av fokus. Fotografen hadde isteden fokusert på lenestolen bak henne, der et vinglass lå veltet i setet. Det var et mislykket bilde, et slikt man sletter fra kameraet i dag, men som av og til festet seg til filmen før i tiden. Han krøllet jenta sammen og puttet henne i lommen.

I stuen skrittet han over pumpehaglen og gikk bort til kikkerten i vinduskarmen, en Zeiss Victory Diascope 85 T FL. 2011, årets modell. Med gummihanskene fremdeles på, rettet han på håret med den ene hånden. Det var fortsatt tykt, mørkt, med noen sjeldne grå hårstrå. Så tok han en siste kikk på butikken på hjørnet nedenfor før han puttet både den avsagde haglen, kikkerten og det sammenleggbare stativet i sekken og forlot leiligheten like tom som den var da han kom dit.

Det snødde vannrett. Uværet som hadde herjet tidligere i uken, hadde startet igjen på formiddagen, men kom ikke til å vare lenge, ble det sagt. Etter å ha krysset gaten ble han stående utenfor butikkdøren og riste av seg snøen som alt hadde lagt seg på skuldrene og hetten på allværsjakken. Det var en jakke han ikke var helt fornøyd med. På en fjelltur i høst hadde han blitt våt tvers igjennom.

Det hang et flekkete pappskilt i vinduet på innsiden av døren. Stengt, sto det med bokstaver som skrånet nedover.

Han gikk inn.

Eieren, Isaac Casaubon, kikket søvnig opp på ham.

Han satte sekken fra seg på gulvet.

«Så du ikke skiltet?»

«Jeg så det. Det passer meg bra.»

«Jeg vet ikke om du forstår. Vi tar ikke imot kunder i dag.»

«Jeg forstår. Jeg er ingen kunde.» Han snudde seg, tok hetten av hodet og låste døren. «Nå kommer det ingen kunder heller,» sa han, plukket opp sekken og skrittet mot kassen.

«Hvem er du?» Eieren så ikke søvnig ut lenger.

Han lente seg over disken tett mot ham, der han satt på en høy krakk. Åndedrettet deres møttes usynlig i luften mellom dem.

«Kom, bli med bort til vinduet en tur,» sa han og la en hånd på skulderen hans.

Casaubon reiste seg, som om han løftet på vekter.

«Hva er det du vil?»

«Bare kom.»

Nølende ble han med.

«For et vær,» sa han. «Vi kan nesten ikke se bygården på den andre siden av veien.»

«Hva faen er det du vil meg?» Casaubon flakket hissig med blikket.

«Vet du hvem som bor i hjørneleiligheten i tredje etasje?»

«Hvordan skal jeg vite det? Spiller det noen rolle?»

«Ingen.»

«Nettopp. Det spiller ingen rolle. Nå vil jeg at du går ut den veien du kom.» Casaubon rettet seg opp, lyktes med å gjøre den lille kroppen større, men så fremdeles redd ut.

«Jeg mente at ingen bor i hjørneleiligheten i tredje etasje. Den står tom for øyeblikket.»

«Hva har det med meg å gjøre?»

«Den leies av politiet.»

Nå festet Casaubon blikket skikkelig i hans for første gang.

«Hva snakker du om?»

«Det var meningen at vi skulle startet spaningen i forrige uke. Men sommel har gjort at leiligheten fortsatt står tom og ubrukt.»

«Er du politimann?»

Han svarte ikke.

«Dette er ikke sånn dere jobber. Hvor er ID-kortet ditt?»

«Jeg er ikke på jobb.» Han satte ned sekken og åpnet glidelåsen.

Casaubon gikk to skritt bakover i retning kassaapparatet.

«Faktisk har jeg ferie. Har tilbrakt den med en kikkert oppe i den tomme leiligheten. Du har hatt to besøk i dag, selv om det er søndag og butikken er stengt. Begge hadde med seg varer.»

Han rotet litt rundt i sekken. Så tok han fram haglen. Det var en gammel Browning han hadde etter faren sin, en klassiker, egentlig, verdifull blant samlere inntil han kappet av løpet på den kvelden før. Geværet var uregistrert. Selv hadde han aldri brukt det. Han rettet seg opp.

Casaubon tok to nye skritt mot kassen.

«Bli stående,» sa han og holdt våpenet i et løst grep i den ene hånden uten å sikte det mot noe bestemt.

Casaubon holdt seg i ro.

Han gikk forbi ham og inn bak disken. Pistolen lå på en hylle rett under kassaapparatet. Han tok ut magasinet, konstaterte at det var fullt og satte det på plass igjen. Pistolen festet han under beltet.

«Vær så god og sett deg tilbake bak disken,» sa han rolig og så på kjøpmannen. Selv gikk han ut på gulvet igjen og stilte seg med beina fra hverandre. Han plystret noe som nesten var en melodi mens Casaubon satte seg. Haglen støttet han mot linoleumsgulvet.

«Tror du jeg har tenkt å ta livet av deg?»

Casaubon var taus.

«Er du redd for det?» Han løftet opp haglen og siktet. «Frykt gjør deg dum, pleide faren min å si.»

Hendene til Casaubon skalv, som om han var en gammel mann.

«Han var klok, men jeg skal gi deg muligheten til å motbevise det han sa.» Fra sekken tok han ut en toalettmappe. Den slengte han på disken:

«Åpne!»

Det var bare så vidt Casaubon greide å trekke opp glidelåsen på mappen. Han hikstet, og blikket hans flakket. Fra mappen tok han ut en ubrukt sprøyte, en liten plastflaske med væske og en spiseskje.

«Hva skal jeg med dette?»

«Det vet du.»

«Det er brukerutstyr.»

«Riktig. Og råvarene er din bransje.»

«Jeg driver butikk.» Casaubon stirret vilt på ham. Så etter noe som kunne gi ham håp, kanskje.

Han gikk bort til ham, svingte det avsagde løpet på haglen i luften, lett, nesten gravitasjonsfritt, som en drillstav. Munningen plasserte han nærmest nølende mot den svette pannen.

«Kraniet er ikke tykt,» sa han.

Leppene til Casaubon rørte seg, men det kom ingen ord.

«Noen av kroppens tynneste knokler skal passe på kroppens viktigste organ. Hva syns du? Er ikke hjernen kroppens viktigste organ? Eller er du en hjertets mann?» Han pekte med haglen mot brystet hans før han satte munningen tilbake mot pannen. «Om jeg trekker av, vil hele hodet ditt fylles av blyhagl,» forklarte han. «Alternativet er å bruke utstyret jeg har med. Vet du hvordan du setter et skudd?»

Casaubon ristet på hodet.

«Du er bare en mellommann. Vet knapt hvordan varene brukes og hva det gjør med folk. Er det hva du vil fortelle meg?»

Casaubon nikket som en guttunge.

«Hva vet du om dosering?»

«Dosering?»

«Pust rolig! Du hørte hva jeg sa. Hvor stor tror du en brukerdose skal være?»

Casaubon svarte ikke. Det rant snørr fra nesen hans og ned i barten.

«Finn fram varene!» sa han.

Nå stirret Casaubon lenge på ham før han begynte å grave i lommene. Så fisket han opp et nøkkelknippe og låste opp stålskapet under disken. Etter å ha bøyd seg ned kom han opp igjen med en pakke i gjennomsiktig plast, som han la på disken.

«Ta bort fingrene dine, er du snill.» Han tok fram lommekniven og skar hull i pakken. Vætet lillefingeren med spytt og stakk den inn i hullet. Han la stoffet på tungen. Heroin. Brukbar kvalitet, ville han tro. Han spyttet på gulvet. Så tok han skjeen og fylte den. «Hva vil du si? Er dette en overdose?»

Casaubon sa ikke et ord.

«Om du fikk valget mellom å skyte denne dosen eller at jeg trekker av, hva ville du valgt? Etter min erfaring bør du overleve denne.» Han begynte å plystre igjen, disse løse tonene som ikke helt klarte å samle seg til en ordentlig melodi. «Jeg gir deg ti minutter på å bestemme deg.» Han så på en pulsklokke han hadde om venstre håndledd, som også viste tiden. «Nei, forresten, fem.»

Casaubon studerte skjeen inngående før han tok den og holdt i den med hender som ristet.

«Pass på så du ikke søler. Vet du hvordan det gjøres?»

Casaubon nikket og tok flasken og en lighter fra stativet ved kassen. Det tok ham nesten to minutter å gjøre klart skuddet. Motorikken var i full oppløsning.

Han bøyde seg ned og fant fram en gummislange fra sekken som han ga til den skjelvende mannen.

Casaubon tok imot den, og mens han begynte å rulle opp skjorteermet på venstre arm, skuet han innover i butikken, som om han lette etter frelse blant hylleradene med hermetikk.

Det var over i løpet av få minutter. Først det lydløse skuddet. Gummislangen løsnet. Musklene sluttet å stramme seg. Skjelvingen ble til langtrukne bevegelser. Kroppen forlot tiden. Verden fortsatte uten den. Noen siste krampetrekninger med hodet på disken, sikkel som rant fra munnen, øyne som så innover i ham selv, helt til pupillene ble oppslukt av mørket der innenfra.

Slutt.

Han satte haglen mot hodet hans en siste gang. Denne gangen trakk han av. Det kom ikke annet enn et unnskyldende klikk fra det uladde geværet.

Så ble han stående i tanker. Hva det kunne bety at Casaubon døde av en såpass lav dose, visste han ikke, men bra var det neppe. Feil hadde en tendens til å yngle. Når en plan først hadde slått feil, var det vanskelig å komme tilbake på sporet. Men han kunne ikke la det stresse ham. Det eneste han kunne gjøre, var å fortsette.

Dermed gikk han rundt disken til stålskapet. Han hadde holdt øye med butikken hele uken, og visste ellers mye fra all den tiden de hadde brukt på dette miljøet, om det som foregikk her inne, hvem som kom med varene, og hvem som kom med betalingen. Det som gjorde det litt forvirrende, var at Casaubon var mellommann for flere enn én mottager. Det kunne derfor av og til være både penger og stoff i butikken samtidig, fordi en kunde hadde hentet varene sine og betalt mens en ny pakke lå og ventet på levering. Slik var det i dag. Han fisket fram en lommetaske fra skapet og la den på disken. Trakk opp glidelåsen og konstaterte at den var full av tusenlapper. Hvor mange? Kanskje fem hundre. Så festet han den rundt livet over pistolen, la haglen tilbake i sekken, ryddet disken og gikk ut av butikken. Utenfor ble han stående i snøføyken og tenke.

Gummislangen. Den hadde han glemt igjen. Hadde ikke den falt ned på gulvet da Casaubon løsnet den? Tilbake i butikken fastslo han at slangen hadde trillet inn under disken. Han plukket den opp og la den i sekken sammen med alt det andre.

Da han reiste seg, fikk han øye på guttungen. Han sto mellom hylleradene og stirret. Luen hans var altfor stor. Hvorfor hadde han den på innendørs? Og en gammel bok i hånden? Helt stille sto han og bare blunket, som om øyelokkene målte en tid som gikk saktere enn jordrotasjonens. Gutten stirret på den døde. Bak ham var døren til bakrommet åpen. På et kontor sto en pc med Angry Birds på skjermen. Hadde gutten sittet der inne hele tiden og ventet på at han skulle gå? Hvorfor hadde han ikke sett ham komme til butikken sammen med faren? Det måtte ha skjedd mens han var en tur på toalettet. Det var grunner til at de aldri spanet alene.

Han ble stående og se på de brune øynene. Se på gutten. Mange ganger er det umulig å vite hva et barn tenker.

Ute i bilen igjen tok han av seg gummihanskene og kikket på pulsklokken. Det var en Polar RS 400 SD. Han hadde kjøpt den i 2008 på XXL for tre tusen fire hundre kroner. En testvinner i VG, som hadde puls i prosent og hele tall, maks- og gjennomsnittsfart, fotsensor, klokke, kondisjonstest, pc-oppkobling, tidtager, rundetider og sonetrening med alarm. Til tross for at den nå var nesten tre år gammel, holdt den seg brukbart. Han var fornøyd med den.

Pulsen hans lå på trettini.

På den siste turen innom butikken hadde han bestemt seg for å ta med seg litt av dopet. Han hadde fylt den lille, vanntette sylinderen med noen doser heroin. Sylinderen var laget for å ha småting i når han badet eller dykket. Den var noe han hadde kjøpt i Thailand. Han hadde den gjerne rundt halsen når han var på ulike oppdrag, og hadde ofte bruk for den. Nå løsnet han den fra en snor rundt halsen og puttet den ned i sekken.

Så kjørte han en tur innom jobben.

«Har ikke du ferie?»

Eriksen kikket skrått opp på ham fra noen papirer. Det var søndag og få folk på jobb.

«Jo. Skal hente noen småting, bare.» Han dro ut en skuff og plukket med seg en Mammut X-Zoom og et Panasonic LX5. Både lykten og kameraet puttet han i jakkelommen.

«Skal du reise bort?»

«Ja.»

«Hvordan går det med kona?»

«Bra. Åssen det?»

«Lurte bare på om dere skulle på ferie sammen.»

Han stirret på Eriksen, som satt ved pulten overfor ham.

«Det er ikke for å trenge meg på, men vi deler kontor, og jeg trodde egentlig vi delte litt mer enn det. Jeg traff ei venninne av kona di her om dagen. Hun fortalte at hun har flyttet fra deg.»

Han studerte pulsklokken: trettini fortsatt.

«Det er derfor jeg har tatt ut ferie i vinter,» sa han. «Forsøker å fikse ting.»

«Ble fortalt at hun har flyttet fra byen. Hvor er hun?»

«Hun har ikke flyttet. Det er en pause. Det er bare det.»

«Hvor lenge har vi delt kontor nå, Fagerhus?»

«To år.»

«Og i hvor mange år før det har vi vært på oppdrag sammen, sittet med kikkerten i tomme leiligheter langs Akerselva og småpratet?»

«Lenge.»

«Du vet at jeg stiller opp for deg, ikke sant? Du kan fortelle meg ting.»

«Det ordner seg dette, Eriksen.»

«Håper det. Ville jo vært det beste for veslejenta også.»

«Ja, hun er den viktigste oppi dette. Men du har ikke sett den håndholdte GPS-en min? Lånte ikke du den av meg? Ligger den ikke i skapet ditt?»

«Jo, vent litt.» Eriksen reiste seg og gikk ut av rommet.

Han gikk bort til nøkkelskapet og låste opp. Der hengte han nøkkelen til den tomme spaningsleiligheten tilbake på plass.

Eriksen kom tilbake etter et par minutter.

«Her. Hvor har du tenkt deg? Ikke ut i skogen i dette været, vel?»

«Nei. Men denne er uansett grei å ha med på tur. Ser deg om noen uker, Eriksen.»

Eriksen nikket.

«Hørte forresten nytt ovenfra. Vi starter spaningen på Casaubon frukt & grønt neste uke. Rykter skal ha det til at han får inn noe aldeles sinnssykt rein heroin for tiden. Blir nok mange overdoser utover våren. Det hadde vært godt å få tatt rotta på det svinet. Du går glipp av moroa.»

«Jeg overlever.»

Han fant E6 og kjørte så fort som været tillot, mot Hamar. Før han kom dit tok han av mot Østerdalen. På en bensinstasjon ved Elverum stanset han. Snøværet hadde tatt en pause, men vinden tok godt i jakken mens han fylte tanken. Etterpå åpnet han sekken og kvittet seg med ting han ikke trengte lenger, som gummihanskene, luen til gutten og den brukte engangssprøyten. Han kastet det i søppeldunken ved bensinpumpene. Så rygget han bilen inn på en ledig parkeringsplass, strakte seg bakover, hentet sekken og plasserte den i passasjersetet. Haglen la han på gulvet. Så tok han fram lommetasken. Endelig kunne han telle pengene grundig. Det var fire hundre og femti tusen kroner i den. Litt mindre enn han hadde anslått. Han plukket fram de falske passene og studerte dem. Både hans og det til datteren. Stenersen var navnet de hadde fått. Vidar og Kristine Stenersen. Så kikket han gjennom reisedokumentene han hadde skrevet ut fra nettet. Flyet gikk fra Stockholm om fire dager.

Til slutt tok han fram det korte brevet og leste det om igjen:

Nå vet jeg at jeg fant meg i det altfor lenge. Jeg har tatt med meg Tina. Den eneste grunnen til at jeg skriver til deg, er at jeg vil be deg om å søke hjelp. Oss to er det ikke lenger håp for. Men kanskje kan du redde deg selv. Du trenger å snakke med noen, Rolf. Ikke for min skyld, men for din egen.

A.

PS: Det siste du bør gjøre, er å forsøke å finne oss.

Pulsen var på førti.

Han studerte flekken øverst på arket. Fet på fingrene? En tåre? Spytt?

Men et brev, da, mumlet han. Hvem skriver brev nå for tiden? Hun hadde mobilnummeret og e-postadressen hans. At hun ikke tok sjansen på å sende ham en tekstmelding, forsto han. Han var politimann og hadde kontakter. Men e-postadressen, hvorfor brukte hun ikke den? Trodde hun at det ville være lettere for ham å spore en e-post enn et brev? At e-posten ville avsløre hvor hun befant seg, og ikke brevet? Det skulle ikke forundre ham om hun trodde det. Men det var feil. Brevet var farligere for henne enn en e-post fra en anonym adresse eller en melding på Facebook ville vært. Hodet hadde hun aldri brukt. Han hadde mange ganger forsøkt å forklare henne hvordan verden hang sammen, men til ingen nytte.

Han la alt tilbake i sekken og la den i baksetet. Så åpnet han hanskerommet. Sammen med en bok, en plastpose med strips og en tyggispakke lå pistolen han hadde tatt fra Casaubon. Den lot han ligge og plukket isteden ut boken. Den hadde ligget i hanskerommet lenge. En dårlig roman skrevet av en forfatter Eriksen hadde anbefalt, amerikaner, Aaron Klopstein. Den fikk ikke akkurat pulsen til å stige. Det beste med den var baksideteksten. Forfatteren tok sitt eget liv trettitre år gammel ved å skyte seg selv i låret med en giftpil og et blåserør fra Amazonas.

Han leste til klokken var ti på tolv. I ytterligere noen minutter ble han sittende i bilen og se inn på den middelaldrende mannen som forberedte seg på å stenge bensinstasjonen. Det var to ungdommer inne i butikken. Han ventet til de hadde gått. Nøyaktig ett minutt på tolv forlot han bilen, hentet sekken fra baksetet og gikk inn i butikken. Han var sulten og trengte noe å bite i.

«Vi stenger nå,» sa mannen.

«Jeg tenkte meg det,» svarte han og satte sekken på gulvet foran disken. «En baconpølse, takk.»

«Jeg har ikke flere igjen.»

«Ikke?»

«Tok nettopp av den siste grillpølsa for å kaste den. Ligger der.» På benken bak ham lå noe som lignet en skrukkete, død finger.

«Du har vel ikke tid til å steke en ny?»

«Beklager. Jeg må komme meg hjemover.»

«Hva skal du hjem til? Hva haster sånn?»

Så møttes blikkene deres. Det første virkelige møtet. Det varte ikke lenge. Mannen skrudde av radioen.

«Hva mener du om saken?»

Mannen snudde seg mot ham og så forvirret ut over spørsmålet.

Han utdypet:

«Hva mener du om det på radioen nå nettopp. Om denne gutten i Oslo? Faren som begikk selvmord?»

«Snakker du om ham i den butikken? Det de snakket om på nyhetene da jeg skrudde av?»

«Hva skulle jeg ellers snakket om?»

«Jævlig sak.»

«Jævlig?» Han smattet.

Mannen bak disken sa ingenting. Klarte ikke å skjule uroen lenger.

«Hva kommer du hjem til?» fortsatte han. «Hvem venter på deg hjemme? En kone som av og til ligger våken til du har kommet hjem, men som vanligvis alt har sovnet og snorkende holder deg våken til langt på natt? Eller en tom seng? En gammel, treg pc som holder deg med selskap til du sovner ved tastaturet?»

Mannen så lenge på ham før han sa:

«De sa ingenting på radioen om et selvmord da de snakket om gutten. De sa ikke at faren hadde begått selvmord. De sa ikke engang at det var faren. De sa bare at det var funnet en død mann i butikken.»

«Tror du på djevelen?»

«Som jeg sa: Vi stenger nå.»

«Lag en baconpølse til meg. Så skal jeg gå.»

«Jeg kan ringe …,» han la en hånd på telefonen og ble taus.

«Ringe hvem?» Han lot spørsmålet henge i luften en kort stund. Så sa han:

«La oss ikke gjøre det vanskelig. Jeg trenger en pølse. Jeg har kjørt langt. Det er en evighet til neste spisested.»

Mannen så ned i disken. Så gikk han bort til fryseboksen og fant fram en stivfrossen pølse. Han la den på stekeelementene og skrudde opp varmen.

«Du svarte meg ikke,» sa han. «Tror du på djevelen?»

«Hvorfor spør du om det?»

«Er ikke det et viktig spørsmål?»

«Vet ikke.»

«Ikke jeg heller. Men faren min pleide å si at det finnes de som tror på djevelen, og de som tror at ondskap er medfødt. Så svaret på spørsmålet forteller ganske mye om en mann.»

Mannen kikket brått opp fra baconpølsen, som langsomt begynte å få farge.

«Spyttet du nettopp på gulvet?» spurte han, men fikk ikke svar.

«Du tror på djevelen, du. Jeg kan se det. Du tror for eksempel at djevelen har tatt den guttungen i Oslo i dag.»

Svettedråper. En hånd over pannen. Den samme hånden grep etter en pakke med pølsebrød.

«Den ser ikke ferdigstekt ut.»

Taushet. Pølseklypa beveget seg famlende inn i sprekken på pølsebrødet og åpnet det.

«Skal du ikke varme opp brødet først?»

Mannen mistet klypa på disken og plukket den raskt opp igjen.

«Dere varmer alltid opp brødet. Er det ikke merkelig hvor lite som skal til for at vi endrer rutinene våre? Noen få minutter over stengetid, så er det gjort. Jeg er veldig bevisst på det og endrer sjelden på rutinene selv.» Han smilte og kastet et blikk på pulsklokken.

Mannen snudde seg og la pølsebrødet inn i toastjernet.

«Pusteteknikk,» sa han. «Pust dypt med magen, raskere inn enn ut. Men aldri hurtig.»

«Jeg vet ikke hvor du vil med dette. Jeg lager ei pølse til deg. Kan du ikke bare være fornøyd?»

«Ser jeg misfornøyd ut?»

Mannen svarte ikke. Etter kort tid åpnet han toastjernet og la den halvstekte pølsen i brødet.

«Ketsjup og sennep står der.»

Han tok en bit av pølsen uten å ta på garnityr.

«Hva med deg. Er du misfornøyd?»

«Jeg vil bare hjem.»

«Det kan jeg hjelpe deg med,» sa han og løftet opp sekken. Så tenkte han en kort stund gjennom ulike måter å hjelpe denne stakkaren på. Det enkleste var nok å overlate ham til seg selv. «Takk for pølsen,» sa han, snudde seg og gikk ut av butikken.

Så ble han sittende og se på mens mannen stengte bensinstasjonen og forsvant i en gammel Volvo, hjem til stillheten et sted.

Etterpå sov han litt, før han to timer senere kjørte videre i snøværet.

Natten før det skjedde …

Østerdalen. Her var det de jaktet.

Selv om han var alene på veien, var det ikke mulig å bruke fjernlyset. Snøfnuggene danset mot frontruten lik splintrede sjeler fra utdødde dyr. Noen traff det varme glasset og smeltet, mens andre virvlet videre og ble borte i bekmørket bak ham.

Nå sto varmeapparatet på for fullt. Han hadde tatt av seg på overkroppen. Et lag svette dekket huden, en urtidsbalsam som ennå ikke hadde begynt å lukte. Han konsentrerte tankene om enkelte punkter på kroppen. Dette var en øvelse han satte pris på. Håndleddene, leggene, halsen. Pulsen kjente han ingen av stedene. Han forestilte seg at blodet rant gjennom ham som springvann i rørledninger, jevnt, uten rytme.

Han tenkte på faren og jaktturene nettopp her i Østerdalen, da var det ikke noe snø her. Han var bare guttungen den gangen faren var i live. Det var før alt sammen. Ekteskapet, barnet, jobben.

Pausene var blitt flere etter som de nærmet seg bilen. Faren hadde beveget seg langsomt på slutten av jaktturen. Han ville bli værende. Noe i ham lengtet tilbake mot skogen, som skyggene ved et leirbål.

Så stanset han og pustet.

Når faren lente seg mot et tre, fikk man alltid inntrykk av at det var treet som støttet seg til ham. Solen sto lavt og traff ham bakfra. I skyggeflekkene rundt omkring lå natten klar til å overta verden. Faren var en diger mann med helskjegg og grønne klær. En skapning fra skogen. Noe fra en mytologi skrevet bare for dem.

«Skal vi ikke prøve en siste gang? Vil du ikke ha skuddet ditt?»

Faren hadde lovet ham at han skulle få skyte. Det ville være første gang. Han hadde bare skutt på banen før, aldri drept. Han trodde han gledet seg til det. Hadde ventet på dette spørsmålet. Nå så han på riflen som hang over skulderen til faren, nærmest som en del av kroppen til den store mannen, og kjente seg usikker.

Men han nikket likevel.

«Kom,» sa faren, «følg meg.»

De snudde og gikk innover i skogen igjen. Faren lydløst foran. Han bak, sulten, utslitt etter dager med lite søvn. Føttene verket. Han visste ikke hva det var som lokket ham videre, et spørsmål han trengte svar på, farens vuggende gange, en nedarvet drift verken mørk eller lys, som ikke hørte til noen bestemt kroppsdel eller organ, den lå like mye utenfor som innenfor kroppen hans. Han trodde de delte den. Var sikker på at de delte den. Faren og han.

Til slutt kom de fram til en lysning i skogen der en bakke skrådde ned mot en eng. Hit hadde skyggene ennå ikke nådd. Han trodde de hadde vært her en gang før på en annen jakttur da han var enda mindre enn nå.

«Det er ofte dyr her om kvelden,» hvisket faren og huket seg ned ved en tue.

Han ble stående og se på mosen som la seg mykt rundt beina på ham, som om den festet seg der og straks begynte å vokse inn igjennom klærne.

«Her får man alltid noe. Det er bare et spørsmål om å vente. Stillhet, tålmodighet.» Faren så på ham og holdt fram geværet. «Bare når jakten er over, bruker du denne. Det er bare én eneste grunn til at du skyter.»

Han så på de matte øynene til den store mannen. Noen ganger forsøkte han å se etter om han kunne skimte dem, de underlige tankene til faren. Men alt var så grått.

«Og hva er grunnen?» spurte han.

«Grunnen er kanskje det eneste vi innerst inne er enige om.»

«Hva er det?»

«At alt må ta slutt.»

«Jeg trodde vi skjøt for å få mat,» sa han.

Faren så på ham og lo. Gutten likte ham bedre når han ikke lo.

«Jo, det òg,» sa han. «Men også et måltid er en avslutning. Alt er det, unntatt jakten, stillheten, jegerens pulsslag.»

Faren ga ham geværet. Han tok det og holdt det lenge med begge hendene. Han hadde holdt det mange ganger før, men nå kjentes det ikke godt å holde i.

Så satt de i den dryppende mosen og kikket ut over sletten. Nå på slutten av jaktuken var han blitt vant til fuktigheten i klærne og til aldri å være tørr på føttene. Nå kjentes vannet som trakk fra marken og inn gjennom buksene, varmt og beroligende, noe man kunne sovnet i, en fuktighet uten bevegelse som bare lå der mellom klærne og huden uten engang å skvulpe, en flytende kokong laget av væske og skogens mikroskopiske livsformer.

Et par store fugler danset forbi under dem i det høye gresset og forsvant i skogen like brått som de var kommet. Høstkveldens drøye skumringstime gikk mot slutten, og det ville snart bli for sent å se noe i kikkertsiktet.

Så sto den der helt plutselig, som om skogen ikke fant det nødvendig å fortelle om stegene den hadde tatt for å komme dit. Den kikket rundt seg et par ganger og blunket, likegyldig. Kvelden og de mørke trærnes forunderlige skjønnhet angikk den ikke. Den var ung. Geviret var spinkelt, en spire til en krone. Det var mye som ennå skulle vokse seg stort i den.

Han snudde seg og så på faren. Han satt der taus og stirret tilbake. Så nikket han rolig. Da tok han på seg hørselvernet, løftet geværet og rettet det mot den unge bukken. Han la kinnet mot kolben slik han hadde gjort så mange ganger før på skytebanen. Så søkte han over sletten gjennom kikkerten til han fant igjen dyret. Spissbukken sto der fremdeles. Nå hadde den begynt å gresse med hjortedyrets varsomhet, dens egen dødelighet reflektert i hver bevegelse og nølende pause. Sakte la han pekefingeren på avtrekkeren.

Det var da han kjente den. En følelse som liksom kom fra den ventende luften mellom ham og dyret. Noe seigt, som mosen han satt på, fylte hele hodet hans. Han merket at han skalv på hendene. Dette var en følelse han aldri før hadde kjent på. Han var en sindig gutt, sa folk, hadde aldri vanskelig for å bestemme seg. Men nå svømte øynene hans, og han kunne ikke lenger se bukken klart. Noe dunket i ham. Han pustet tungt.

Så trakk han av uten å sikte. Drønnet kom aldri. Bare et kort klikk. Som et nålestikk gjennom luften. Han senket geværet og dro av seg hørselvernet. Under seg så han bakenden på ungdyret idet det forsvant inn i skogen og ble borte i mørket.

Minnet om jaktturen kunne fremdeles hugge tak i ham, mer enn alt annet. Han visste at det fikk pulsen hans til å stige, og han lot være å se på pulsklokken.

«Jeg vet ikke hva som er mest skremmende med deg,» hadde hun en gang sagt til ham. «At du har hvilepuls som en nedfryst padde, eller at du alltid har hvilepuls.»

Hun hadde ment det humoristisk. Det var før han hadde begynt å skremme henne. Før han hadde begynt å si ting hun ikke likte. Mens hun ennå fant en trygghet i ham som hun trodde hun ikke kunne leve uten. Den gangen roen hans kunne smitte henne og temme hennes egen uro. Hun visste ikke at det fantes ting som kunne skake ham opp. De var så få. Men de fantes.

Så begynte han å tenke på jentungen. «Jeg skal bare ta med meg Tina. Så drar jeg og du slipper å se meg igjen,» mumlet han.

Han forsøkte å huske hvordan hun så ut, jenta hans, men på en merkelig måte gled tankene over på gutten han hadde i bagasjerommet. Det hadde vært en glipp. Han hadde ikke forutsett at gutten skulle være der i butikken, med de øynene. Først glippen med faren, så gutten.

Alt han hadde tenkt å gjøre, var å ta litt penger ut av den råtne geskjeften, la en kynisk kriminell få smake sin egen giftmedisin. Han hadde jobbet som narkospaner i mange år. Han kjente brukerne, og fra dem hadde han lært hvor stor en brukerdose skulle være. Skuddet Casaubon satte, burde ikke tatt livet av ham. Det var ingen overdose, normalt sett. Riktignok hadde butikkeieren ikke brukt stoffet før. Men det var tydelig at han hadde fått inn noe av det reine dopet som Eriksen snakket om. Hvorfor hadde han ikke fått vite om det litt før? Det passet ham veldig dårlig. Planen var jo at han bare skulle sløve butikkeieren ned en anelse, sånn at han selv kom seg ut av byen før den drittsekken rakk å snakke med vennene sine.

Selvfølgelig forsto han at han kom til å bli ettersøkt av politiet når han stakk av med datteren. Men det hadde han forberedt seg på. Der lå han i forkant og hadde en god plan. Passene var førsteklasses håndverk. To sett, slik at de kunne bytte identitet halvveis til målet. Reiseruten var innfløkt og omfattet en lang strekning med tog på kontinentet før den siste flyreisen. Han hadde også sett seg ut det rette landet i Mellom-Amerika. Et sted ingen ville bry seg om å lete etter en far som hadde stukket av med sitt eget barn, og hvor ingen i kretsen til Casaubon kunne nå ham. Men å bli ettersøkt for drap var noe annet, der hadde han ingen plan B. Og nå hadde han til og med et vitne. Så hva skulle han gjøre med gutten?

Det var mens han satt og tenkte over dette, at han mistet veigrepet. Veien der han kjørte, hadde få svinger. Han følte seg trygg, hadde kontroll, helt til en uventet krapp retningsendring. Der senket han farten for raskt. Det hugg i bremsene, og bilen begynte å skli. Før han rakk å slippe opp var han på full fart over i motsatt kjørefelt. Brøytekanten på den andre siden av veien nådde høyere enn biltaket og vokste liksom til isfjellstørrelse i lykteskinnet. Helt automatisk, som om bilkjøring var et urgammelt instinkt, slapp han bremsene og kastet på rattet. Bilen subbet borti brøytekanten med dørene. Han registrerte at sidespeilet ble slått inn mot vindusruten der han satt, men han fikk kjøretøyet inn på veien igjen.

Fortsatt hadde han høy fart da han fant tilbake til riktig kjørefelt.

Da var det at den sto der. Han oppdaget den helt framme der lykteskinnet møtte mørket, et dyr, en skapning forstørret av bilens lykter til noe uvirkelig, noe som hadde vandret ut av en av farens fortellinger ved leirbålet den gangen fortellinger satte spor i ham. En vill tanke for gjennom hodet så raskt at han knapt registrerte den. Det var spissbukken fra den gangen ved sletten, nå som konge, nå med en enorm krone som skinte sterkere enn snødrevet.

Så slang bilen ut til siden.

Skrensende traff han brøytekanten med høyre frontlykt først. Denne gangen skar bilen rett inn i snøen. Han ble kastet framover og merket at sikkerhetsbeltet strammet til over skulderen og at airbagen favnet ham som en teknologisk halvgud, en moderlig ånd av luft og polyesterfibre.

Fortumlet ble han sittende og høre på at forhjulene spant forvirret rundt i løssnøen under ham. Vindusruten der han satt, hadde slått sprekker, men ikke gitt etter for snømassene utenfor. Han skrudde av tenningen og pustet dypt et par ganger. Da han så seg rundt, kunne han fastslå at mer enn halve bilen var begravd i snø. Men bakruten og venstre bakdør befant seg fremdeles ute i vintermørket under snøtunge skyer.

Han klatret bakover og ut av bilen via baksetet. Utenfor trakk han pusten tungt og studerte frostrøyken da han slapp den ut igjen. Han undersøkte armer og bein, de smale fingrene hun en gang hadde likt så godt, ansiktet, ørene, nesen som var skjev etter en ufrivillig slåsskamp på en bar i Belize for mange år siden. Ingenting var brukket, ingenting ødelagt som ikke kunne erstattes.

Klærne han hadde tatt av seg i den varme bilen, lot han ligge. Bare med reimen fra pulsklokken rundt brystet gikk han nedover veien til der dyret hadde stått, men fant ikke et eneste spor etter det i snøføyken. Sakte tok han seg tilbake til bilen mens han flere ganger snudde seg. Han så ikke tegn til kommende trafikk i noen retninger. Det var ikke andre lyder i luften enn dem naturen selv lager en vinternatt. Men det kom ikke til å vare evig. Klokken var halv fire. Det betydde ikke at veien kom til å ligge øde til soloppgang. En og annen nattaktiv trailersjåfør som kjørte på kaffe, dansemusikk og opplagret kolesterol, måtte han regne med. De kunne være altfor hjelpsomme disse fyrene. Og at noen stoppet for ham, var det siste han trengte.

Da han kom fram til bilen, lente han seg inn og fant fram genseren og jakken som han hadde slengt i baksetet. Han kledde på seg og så på pulsklokken. Trettini slag i minuttet. Hjertet hans tikket som vanlig langsommere enn tiden selv. Der var alt som det skulle være. Så fant han fram sekken og gikk for å åpne bagasjerommet på bilen.

Gutten lå helt stille. Han skalv ikke engang, selv om det måtte være faen så kaldt baki der. Det eneste som fortalte at han fortsatt var i live, var øynene som gransket ham forsiktig og en svak damp fra nesen. Han blødde fra et kutt i pannen. Såret så ferskt ut. Det måtte være fra kollisjonen nå nettopp.

Han tok fram en kniv fra sekken og kuttet stripsene som bandt beina hans sammen. Stripsene som holdt hendene bak ryggen, lot han være på. Det samme gjaldt for knebelen. Så trakk han gutten ut og kommanderte ham til å holde seg på beina. Han byttet ut kniven med haglgeværet, tok sekken på ryggen og dyttet gutten svakt mellom skulderbladene med det avsagde løpet. Han behøvde ikke å si noe, bare peke. Med gutten foran og han bak gikk de bortover veien til et sted der bakken skrånet nedover fra kjørebanen og brøytekantene ikke var så høye.

Der ledet han gutten ut i snøen og mot skogholtet nedenfor dem. Før de nådde inn mellom trærne så han seg rundt. Langt over på den andre siden av dalen kunne han se lysskinnet fra noen enkeltliggende gårder og bolighus. Frontlyktene på en bil kunne ses idet kjøretøyet beveget seg på en småvei mellom boligene der oppe, og en svak, svak motordur hørtes. Ellers var alt mørkt og stille. Bare snøen ga litt lys, og månen når den i korte glimt viste seg bak et drivende skydekke.

Vinden løyet da de kom inn i skogen, og snøen dalte nesten loddrett. Han ble gående og høre på gutten som hev etter pusten og av og til hikstet. Det minnet om gråt. Et sted snublet guttungen i den høye snøen og falt forover uten at han kunne ta seg for med hendene. Ansiktet hans ble dekket av snø, og det kom antagelig også snø ned i halsen og inn i genseren. Han snudde seg mot ham. Fjeset hans var rødt og friskt over knebelen da han ristet av seg snøen, som etter en real snøballkrig i en skolegård fjernt derfra. Gutten reiste seg uten hans hjelp og ble stående og stirre. Der var de øynene igjen. Han forsøkte å tyde dem. Klarte det ikke. Hadde han gitt opp helt? Så han ikke noe håp lenger? Eller planla han en uventet flukt? Hikstene ble tydeligere, mindre kontrollerte, mer uforståelige.

«Pust rolig,» sa han, både trøstende og kommanderende på samme tid.

Han fortsatte å snakke etter at de var begynt å gå igjen:

«Det er viktig å puste rolig. Konsentrer deg om det som er her og nå. Det neste skrittet. Hva som følger etterpå, vet verken du eller jeg noe om. Det er bare pusten som er viktig.»

Han snakket lavere og lavere og trodde ikke gutten hørte ham lenger. Stemmen hans ble til hvisking, blandet seg med vinden.

«Pust inn og ut, inn, ut,» hvisket han, nå mest til seg selv.

Inni seg tenkte han: Du skulle ikke vært her. Hva faen gjorde du på det bakrommet?

Etter noen kilometer stanset de. Granskogen var tett. De kunne ikke se ut av den lenger. Et sted hadde de krysset en skiløype, et annet sted passerte de en mørk hytte, kanskje en jakthytte eller en feriebolig der mygg og knott herjet om sommeren, nå bare en stivnet skygge i skogen, et mausoleum over døde sommerminner. Ellers hadde de sett få spor etter folk. Øynene hans var helt tilvent mørket nå, og enhver åpning i skogen var lett synlig.

Han fikk øye på en kolle ikke langt fra der de sto. Det var bratt opp dit, og det vokste ingen store trær i skråningen. Kun en ensom, spinkel bjørk sto på toppen av bakken. Han pekte og kommanderte gutten oppover. Da de nådde toppen, stanset han og så seg rundt.

Bjørkestammen var tynn nok til at han kunne binde gutten til den. Han la geværet fra seg i snøen, tok av seg sekken og fant fram kniven. Den var håndlaget og innkjøpt på Kreta i fjor sommer, ferien da det virkelig skar seg mellom dem. Det krevdes fem ulike håndverkere for å tilvirke en kretisk kniv. Bedre kniver skal du lete lenge etter sør for polarsirkelen. Denne var et praktstykke som hadde kostet ham over tusen euro. Faren ville likt denne kniven.

«Om du så mye som tenker på å løpe, kapper jeg deg opp,» sa han og la kniveggen inntil den tynne halsen.

Han kuttet over stripsene om håndleddene. Lynraskt skiftet han kniven over i venstre hånd og tok tak i overarmen på gutten med den høyre. Kanskje klemte han til for hardt. Gutten hikstet høyere enn noen gang. Det nærmet seg et skrik. Men han forsto ikke dette halvskriket. Var det fortvilelse eller hat han hørte i det? Kanskje noe annet? Håp, et overlevelsesinstinkt som ikke fant annet utløp?

«Du skulle ikke vært i den butikken,» sa han. Stemmen hans var rolig. Men inne i seg hadde han begynt å føle noe han bare hadde følt få ganger før, denne svømmende, underlige følelsen han hadde hatt den ene gangen i skogen med faren. Den første og eneste gangen faren hadde tilbudt ham å ta livet av et byttedyr. Det hadde vært et falskt tilbud, en prøve.

Nå bandt han gutten fast til bjørkestammen.

Så gikk han bort til sekken og plukket opp geværet som lå der ved siden av den. Han forsikret seg om at det var ladd før han la an og siktet. Gutten hadde begynt å skjelve. Det slo ham hvor lettkledd han var. Han hadde vært kledd for en formiddag innendørs. Igjen lurte han på hva guttungen hadde holdt på med der inne på bakrommet. Var det meningen at han skulle sitte og spille Angry Birds hele dagen, eller hadde faren bedt ham om å gjøre skolearbeid? Hva var det med den boken han hadde holdt i? Hvor kom den fra? Vagt husket han noe fra forarbeidet i spaningsgruppa om at Casaubon var boksamler. Ved siden av lovlig og ulovlig forretningsvirksomhet trålet han antikvariater og dro til London og Madrid på bokauksjoner. Var dette en genuin interesse, eller var det en måte å hvitvaske penger på? Delte gutten hans denne interessen for bøker? Var gutten gammel nok til å bry seg? Han visste ikke annet om ham enn at han nå frøs noe altfor jævlig. Ungen var ikke kledd for Østerdalens vinternetter. Om han ikke skjøt ham snart, kom han til å fryse i hjel. Han hadde alt begynt å henge med hodet der han sto, og han skalv kraftig.

«Vet du at vi befinner oss ved begynnelsen på taigaen? Bak deg befinner det seg et enormt skogsområde som dekker store deler av Sverige, Finland og Russland. Det strekker seg helt gjennom Sibir. Tenk på alle de trærne. Alle står på denne tiden av året med røttene i dyp tele. Frossen forråtnelse, rester etter dyr og trær som en gang har levd i skogene, liv som har dødd og gjenoppstått uforandret eller forandret.»

Han hadde et svakt minne om at faren hans hadde sagt noe sånt til ham en gang. Kanskje kunne ordene gi gutten trøst. Han siktet mot hodet. Da kom det for fullt. Kvalmen, svimmelheten, skjelvingen i beina. Tilstander som var fremmede for ham.

«Trekk av nå, din iskalde jævel,» hvisket han.

Men han visste ikke om han maktet. Han tok et skritt nærmere. Så et lenger vekk igjen. Så senket han geværet før han løftet det på nytt. Denne gangen la han fingeren bestemt mot avtrekkeren.

«Pust rolig,» sa han til seg selv. «Helt rolig,» fortsatte han med en stemme som skalv for aller første gang i livet.

Først da han mye senere sto ved bilen i grålysningen, var pulsen hans der den skulle være. Han tenkte på alt som hadde gått galt. Ikke før hadde han løst problemet med gutten og kommet seg tilbake til bilen, så hadde det amerikanske kvinnfolket dukket opp rundt svingen. Og hadde det ikke vært for at hun var så forbannet rask og godt trent, hadde han ordnet opp i det. Men hun hadde vært smidig som var hun en jævla kollega av ham. Det var nær ved at hun kom seg unna. Han torde ikke tenke på hva det kunne utløst. Til slutt hadde han likevel klart å begrense skaden også her. Det håpet han.

Nå fant han fram mobilen og ringte vaktsentralen til Vikings redningstjeneste. Han kunne ikke etterlate bilen der. Den var registrert på ham. Det ville knytte ham for nær til dette stedet og skogen der noen en eller annen gang kanskje kunne finne noe politiet ville interessere seg for.

«06000 hele døgnet – hele landet,» sa han halvhøyt til seg selv mens han slo nummeret. Han humret avslappet og så på pulsklokken. Trettiåtte rolige slag.

De hadde en bil ledig på Åsta. Det ville ta en halvtimes tid, sa damen i den andre enden. Den halvtimen, som viste seg å være nesten en hel time, slo han i hjel med å småløpe opp- og nedover veien for å holde varmen, trailerne hadde begynt å dundre forbi. Bare tre av sjåførene stanset og spurte om han trengte en håndsrekning. Nå som han hadde ryddet bort haglen og dessuten hadde fått vekk alle blodspor i snøen rundt omkring, var det ikke noe problem å overbevise dem om at alt var i orden og at han snart fikk hjelpen han trengte.

Mannen som hoppet overraskende grasiøst ut av redningsbilen, var passert førti. Han hadde snusleppe, men virket ellers oppegående.

«Dæven, litt av en trøkk du har fått deg. Er du alvorlig skadet?»

«Hva mener du?»

«Armen din.»

Overrasket så han nedover begge armene sine. Da oppdaget han blodflekken på høyre jakkeerme. Han hadde vært så opptatt med å fjerne spor fra veien og brøytekanten at han hadde glemt klærne.

«Det går greit. Bare et overfladisk sår under genseren.»

«Jeg har kompress i bilen.»

«Nei takk. Jeg har plastret det.»

«Du burde komme deg en tur til legen. Etter en støyt som denne, vet man aldri. Indre blødninger. Sjokk.»

«Nei, jeg tror det går bra. Pulsen er normal.»

«Jøss, en pulsklokke. Ikke dårlig. Har hørt om folk som springer på ski med sånne. Men å bruke en når du kjører bil. Den var ny.»

«La oss si at jeg har enkelte særheter.»

«Men, si meg en ting, er det to biler involvert her, eller? Jeg fikk bare høre om én som sto fast i snøen. Jeg antar det er denne.»

Han pekte på bilen som sto begravd i brøytekanten før han nølende kikket på den andre som sto pent parkert i veikanten.

«Det er en leiebil. Jeg må komme meg videre.»

«En leiebil? Har du skaffet en leiebil hit før redningsbilen har kommet? Og så tidlig om morgenen?»

«Jeg har mine kontakter.» Han holdt pusten. Kikket stjålent på pulsklokken. Trettini. Stigende.

«Kontakter? Ikke si at du kjenner Fredriksen på Koppang? Han ville ikke jeg lånt bil av om han ga meg den gratis.» Redningsmannen lo så det skrallet, og frostrøyken sto fra kjeften på ham.

«Vel, den andre skal vi nok få trukket ut av snøen. Vil du at jeg skal kjøre den helt til Elverum? Det er der de har de beste verkstedene.»

«Elverum høres greit ut,» sa han. «Men si ifra at jeg ikke kan hente den før om et par uker.»

«Det blir neppe populært. Gi meg nummeret ditt så tar de kontakt med deg.»

Om morgenen, dagen det skjedde …

En leiebil var det. Akkurat det hadde vært sant. Et diskré merke fra Hertz var på nøkkelknippet han hadde tatt ut av lommen hennes. Han satte seg bak rattet og kikket i bakspeilet og så at baklysene på redningsbilen ble borte rundt svingen. Så snudde han seg og la sekken med alt det nødvendige utstyret i baksetet.

Bilen startet.

Hva hadde en kvinne som snakket norsk med amerikansk aksent, gjort i en leiebil på tur oppover Østerdalen? Han lurte på hvor hun hadde vært på vei. Til Trøndelag dit han hadde tenkt seg, eller lenger nordover? Hvorfor hadde hun ikke sett ham og svingt unna? Hvorfor klarte hun nesten å unnslippe etter at han først hadde overmannet henne? Han hadde hatt en merkelig fornemmelse av at hun var politi. Noe med måten hun gjorde motstand på helt til det siste. Men ingenting av det hun hadde på seg, ga noe sikkert svar. På jobb hadde hun i hvert fall ikke vært. Da ville hun hatt ID-kortet med seg.

Ingenting av dette betyr noe lenger, tenkte han og satte bilen i bevegelse. Uværet var i ferd med å gi seg. Det snødde bare lett, og vindkastene var sporadiske. Han så på klokken. Selv om han ikke kjørte fort, kunne han være framme tidlig på dagen mens det ennå var lyst. Han visste ikke om det ville være en fordel.

Så ble han sittende og tenke på faren. I bilen tilbake til Oslo etter jaktturen den gangen for lenge siden hadde han spurt:

«Visste du at geværet ikke var ladd?»

Faren svarte ikke med det samme. Så sa han:

«Du vet ikke om du virkelig ønsker å drepe. Du vet ikke om det er noe for deg før du har trukket i avtrekkeren. Nå har du gjort det. Nå vet du.»

«Det var en test for å se om jeg klarte å skyte?»

«Nei, ikke om du klarte det. Jeg visste du var i stand til å felle et vilt. Det ingen av oss visste, var hvordan det ville føles for deg. Om du virkelig ønsket å trekke av. Tenk om du i det avgjørende øyeblikket kjente at du ikke ønsket bukken død og du likevel hadde skutt den.»

«Vet jeg det nå? Vet jeg nå om jeg virkelig ville?»

«Ja, du vet det nå.»

«Så neste gang er geværet ladd?»

«Om det blir en neste gang,» sa faren.

Året etter dro faren på jakt alene. En tur han aldri kom tilbake fra. Han ble borte i skogen for godt.

Været og føret ble stadig bedre. Han kunne holde høyere fart, selv om han ikke likte bilen særlig godt. En Subaru, 2010-modell, tippet han. Ikke særlig sprek, og han syntes den virket spinkel, for lett på veien, uegnet for dette føret til tross for at den hadde firehjulsdrift.

Brevet hadde vært poststemplet i Trondheim. Før han fikk det hadde han alt ringt søsteren hennes som bodde på Hitra. Da hadde han tenkt at så enkelt kunne det ikke være. Søsteren hadde også svart at hun ikke hadde sett noe til henne. Hele tiden hadde han følt på seg at dette ikke var sant. Så da brevet kom, hadde han ringt Eirik. Det var et godt sted å begynne. Eirik var en tidligere kollega som nå jobbet i Trondheims-politiet. Han hadde vært en venn av dem begge og hadde spist middag hos dem flere ganger. Han fortalte Eirik en historie om at hun var på ferie i Trondheim og at han selv var på vei oppover. Foreslo at de skulle møtes.

«I Trondheim?» hadde Eirik sagt. «Jeg traff henne på gaten her om dagen, og da fortalte hun at hun var på en kort bytur med hurtigbåten, men bodde på Hitra. Lånte et tomt hus av søsteren sin, var det ikke det?»

«Jo, hun skulle være på Hitra denne uken, ja,» hadde han svart. «Men neste uke, når jeg kommer oppover, blir vi værende i Trondheim.»

Som han håpet hadde hun ikke fortalt Eirik om dem. Han kjøpte bløffen hans og hadde invitert dem begge på bacalao.

Han hadde takket ja.

Så enkelt hadde det vært.

De hadde lånt søsterens hus en gang før. En sensommer for noen år siden. Da hadde de dykket og fisket krabber som de hadde spist på verandaen, den som lå på feil side av huset, den eneste siden hvor du ikke hadde utsikt mot sjøen. Hun hadde to hus, søsteren, boligen ute på Olderøya, nordvest for Hitra, der hun hadde verkstedet sitt, og huset inne på hovedøya, like ved Kvenvær. Det var en gammel rønne. En gang hadde hun hatt planer om å pusse det opp og gjøre det om til et utsalgssted for krukkene og koppene hun laget, men det hadde endt opp som et skakt og rått feriehus for slekt og venner. Hun hadde mange venner, så det ble mye brukt. Han kunne egentlig gjettet det selv, at det var der hun var. Gikk det an å være så forutsigbar?

På morgenkvisten kom en melding på radioen om at Hitratunnelen var stengt på grunn av bilberging, men da han kom fram, var den åpnet igjen. Her ute ved kysten hadde ikke snøen lagt seg på veiene, og stormen som hadde herjet over store deler av landet, var begynt å gli over. Han tok seg derfor raskt fram til den lille grusveien som ledet ned mot søsterens hus i sjøkanten. Han vurderte om han skulle la bilen stå og gå det siste stykket, men tenkte at huset lå skjermet fra veien av to svaberg, og han kunne derfor komme svært nær i bil uten å vekke mistanke. Skulle hun se ut av vinduet akkurat idet han svingte inn på gårdstunet, ville hun likevel ikke gjenkjenne bilen han kjørte i. Dermed ville hun neppe forsøke å flykte eller sende bort Tina før han sto utenfor døren hos dem. Ikke at hun hadde noe å flykte fra. Han skulle bare ha med seg datteren. Det var det hele. Det skulle gå rent og ryddig for seg. Det var slutt på feiltrinn nå. Slutt på overraskelser. Dette kom til å gå etter planen.

Da han svingte rundt svabergene som lå som to grå og forvokste vorter på engen der veien førte inn på tunet, la han straks merke til at døren til huset sto åpen. Innen han hadde kommet seg ut av bilen og hentet sekken med utstyret fra baksetet, hadde den alt slått to ganger i den friske brisen. Han fikk et glimt av havet på vei bort til verandatrappen og kunne registrere at det gikk hvitt, som om havet fremdeles skalv etter uværet. Så gikk han inn i huset. Det knirket i gulvene som sist. Det eneste som hadde endret på ting, var forfallet. Det var kommet lenger. Det var svarte flekker i taket. I gangen var tapetet i filler. Det luktet mugg da han kom inn i stuen.

At hun vil bo her, tenkte han. At hun heller vil bo her enn hjemme hos oss i leiligheten i Homansbyen. Der var alt glatt og rent. Der hadde de nytt ventilasjonsanlegg og byens kanskje beste inneklima. Hva sa det om henne at hun heller gjemte seg bort her ute? Hva sa det om ham? Hadde han vært så umulig? Var det så vanskelig å bære over med ham? Sikkert var det uansett at dette ikke var et sted for Tina.

Han stanset midt på gulvet ved det store spisebordet og så på utsikten fra vinduene. Sjøen, skumtoppene, fuglene. De hadde hatt det fint her den sommeren. Var det året før Tina ble født? Han hadde tatt henne på bordet her etter å ha vrengt av henne våtdrakten. En bøtte full av krabber hadde stått ved bordbeinet, og de hadde hørt på at de krafset rundt under dem. For en kropp hun hadde den gangen. En hud som vannet perlet seg på, dunlette, usynlige hår på magen, øyne som lovet ham befrielse, lovet ham å få kjenne på livet – om han bare kunne føle noe tilbake.

Han hadde prøvd. I alle årene hadde han prøvd og hadde ikke vært nærmere enn på dette bordet. Han hadde nesten følt det, slik han trodde det skulle føles. Det hadde nesten vært nærhet, nesten kjærlighet.

Nede ved bryggen lå det den gangen en båt som gjester kunne bruke for å ta seg ut til søsteren uti skjærgården. Han registrerte at den var der nå også, fortøyd, med kalesjen nede, som om den nylig var brukt, også et par andre båter lå der. Han merket seg ellers at båten til den gamle mannen de hadde blitt kjent med sist, var vekk. Ingenting overraskende ved det. Mannen måtte jo være død nå. Han hadde bodd i Trondheim og kom hit i helgene for å fiske. Han hadde virket utgammel da og var neppe blitt yngre.

Hvor har dere gjort av dere? sa han halvhøyt.

Fra der han sto, så han inn på kjøkkenet, og bortsett fra toalettet som lå ute i gangen, var det ikke flere rom i første etasje. Han vurderte om de kunne gjemme seg på soverommene ovenpå, men kom til at jenta aldri ville gjemme seg for ham, samme hvor mye moren forlangte det. Det var da han la merke til papirlappen på bordet. Han plukket den opp. Idet han la fingrene på det lille arket, registrerte han at en rød laserprikk danset over hånden. Han snudde seg instinktivt og fikk øye på en grå boks på veggen i enden av rommet over sofaen.

Han tok lappen opp og leste det som sto på den:

Se under bordet!

Raskt bøyde han seg ned. Midt mellom bordbeina sto det en trekasse, den var fylt med dynamittgubber, festet til disse var det en fenghette med en digital klokke. Tallene som vistes på klokken, var røde. Det sto:

04.

Antagelig hadde den startet på ti idet hånden hans berørte laserstrålen som krysset rommet. Det hadde utløst fjernkontrollen på veggen. Den grå boksen hadde sendt et radiosignal til enheten under bordet som startet nedtellingen. Dette var ganske avanserte saker, alt designet for å starte samtidig som han tok opp lappen for å lese. Ikke før, ikke etter.

03.

Han forsøkte å telle dynamittgubbene, forsto at de var mange nok til å blåse ut hele underetasjen. Hvem faen bruker dynamitt nå for tiden?

02.

Han reiste seg og så seg rundt etter en utvei. Han behøvde ikke å se på pulsklokken. Hjertet slo raskere enn klokken under bordet, han kunne kjenne den slå. Han tok to raske skritt bakover og stirret ut av vinduet mot havet.

01.

Jeg burde skjønt at det var altfor lett å finne deg, tenkte han. Men hvem faen har hjulpet deg med dette? Hvem er det du kjenner?

00.

Bordet ble løftet fra gulvet da det smalt.

To uker etter at det skjedde …

«Du er en klisjé, Odd Singsaker.» Felicia Stone så på ham og lo.

Hva mente hun med det?

«Jeg er gammel,» sa han.

Hun satte seg på kjøkkenbenken og kastet på håret.

«Gammel?»

«Jeg er en politimann.»

«Du er en klisjé.»

«Jeg er den jeg er. Et rutinemenneske. En nokså gammel politimann. Jeg vil ikke være annerledes.»

«Kom, la oss gjøre noe sprøtt.»

«Du liker ikke å gjøre noe sprøtt, du heller.»

«Jeg har aldri prøvd.»

«Jo, det har du. Du stakk av fra meg. Du rømte til Oslo. Jeg trodde du hadde reist hjem til Richmond. En stund trodde jeg du var død.»

«Kanskje jeg var det.» Hun hoppet ned fra kjøkkenbenken, gikk bort til ham og la armene rundt halsen hans. «Kanskje er jeg død.»

Odd Singsaker våknet, fysiologisk sett. Sengen var tom foruten ham. Han la en hånd bak ryggen. Ingen svette på trøyen eller lakenet. Igjen hadde han drømt om Felicia og at de diskuterte, at de hadde lange uendelige diskusjoner om hvem de var og hva de ville. Han forsto ikke disse drømmene.

Så sto han opp. Gikk rett ut på kjøkkenet i skjorten og trusen. Han så etter buksene han hadde slengt fra seg et sted han ikke husket. Det var ingen tid til å dusje.

«Jeg la dem i maskinen. På tide med et skift, Odd.» Hun sto ved kjøkkenbenken. Stedet fra drømmen.

Han brukte tid på å forstå at hun faktisk skulle være her. Han hadde vært gjennom så mye. Det hadde ikke hjulpet på hukommelsen.

«Det blir en lang dag,» sa han tørt.

«En tøff dag,» sa hun.

«En dag. Bare en dag jeg må gjennom. Men den blir lang.»

«Når var legetimen?»

Han så på klokken.

«Om tjue minutter.»

Han fant fram en flaske Rød Aalborg fra kjøkkenskapet og fylte et melkeglass halvfullt. Han tømte det i én slurk.

«Ingen sild i dag?»

«Jeg orker ikke mat,» sa han.

«Du må spise,» sa hun. «Ingenting blir bedre av at du ikke spiser.»

«Det er bare en legetime og et avhør,» sa han.

«Et avhør hos Spesialenheten, ja. Og det er du som skal avhøres.»

«Jo, jeg vet det. Men jeg tar et rundstykke på stasjonen.»

«Som du vil.»

Han gikk inn på soverommet og tok på rene klær. På veien ut ga hun ham et pappbeger med kaffe.

«Drikk denne på veien. Så våkner du i det minste.»

Solen skinte for første gang på ukevis, innbilte han seg. Det ene snøværet hadde avløst det andre denne vinteren. Det hadde vært bikkjekaldt lenge. Denne dagen var det nesten for varmt i ullfrakken på vei ned Asylbakken mot Bakklandet. Eller så var det det at han gikk for fort. Han hadde det travelt og svettet i pannen. Særlig varmt ble det under den tunge lærvesken med papirer han bar over skulderen.

Eller travelt og travelt, tenkte han, mest for å roe seg ned.

På legesenteret Din Doktor i Vollabakken, hvor han hadde fastlegen sin, lå de til enhver tid en halv time bak skjemaet, selv om morgenen. Så en avtale klokken åtte betydde i realiteten halv ni. Disse forsinkelsene var såpass konsekvente at de like godt kunne lagt dem inn i beregningen når de skrev ut timekortene, mente Singsaker. Det ville spart pasientene for mye unødvendig tid på venterommet, og ham for den ubehagelige følelsen av å være for sent ute når han antagelig ikke var det. Men så tenkte han at det kanskje ikke var så ille å være litt stresset. At det kanskje var et godt tegn at han brydde seg om sånne småting igjen. At han i det hele tatt klarte å tenke på noe annet enn det som hadde skjedd etter at Felicia ble borte under drapssaken med spilledåsene tidligere den vinteren, og det som hendte senere på Hitra der han så henne igjen.

Odd Singsaker hadde vært med på mye i livet, mange tøffe drapsutredninger, skilsmisse, hjernesvulstoperasjon. Men hvordan han skulle komme over det som skjedde på Hitra den forblåste vinterdagen for to uker siden, ante han ikke. Han kom ikke over det. Det kom til å bli med ham i graven, som en ubotelig utvekst på psykens anatomi, en hjernesvulst nummer to, en som aldri vokste, aldri krympet og aldri kunne skjæres bort av en kirurg. Ikke dødelig, men likevel ikke til å leve med.

Ved 7-Eleven ved Bybroa kastet han fra seg kaffebegeret mens det ennå var halvfullt. Så gikk han i et forholdsvis rolig tempo mot Vollabakken.

«Du er ikke frisk.»

Doktor Barth var Odd Singsakers fastlege. En tålmodig kar rundt femti, rund i kinnene og med permanente røde roser etter mange kalde skiturer i Bymarka. Den erfarne legen likte å gjenta seg selv.

«Dette vet du jo. Jeg har forklart deg det før. Svulsten vi fant i 2009, en astrocytom, som vi kaller det, er dødelig. Operasjonen var vellykket, men vi fikk ikke fjernet alt. Vi kunne ikke få fjernet alt. Det er ikke mulig med denne typen svulster. Før eller siden vil den begynne å vokse igjen.»

Singsaker lyttet uten å tenke over det som ble sagt. Han hadde hørt dette før. Den første gangen han hørte det, hadde han bestemt seg for ikke å la det påvirke livet hans. Han hadde en forventet levetid på rundt ti år, med litt flaks. Han visste det, men det var tross alt ikke så ille. Ikke var det så veldig mye kortere enn en mann på hans alder og med hans livsstil kunne vente å leve heller.

«Den gode nyheten er at du er uforskammet frisk til å være syk. Alle testene er gode. Jeg har fått tilsendt de siste bildene fra St. Olavs også. Svulsten er fortsatt av andre grad. Det er der den skal være, og den kan holde seg der lenge. Fysisk skal du ikke ha noen problemer, med mindre anfallene skulle komme tilbake.»

Doktor Barth siktet til hallusinasjonene og annet grums som skjedde den gangen svulsten ble oppdaget. Singsaker hadde helt plutselig falt om under politiets julebord et par år tidligere.

«Jeg føler meg fin,» sa han.

Han løy ikke. Hodet hans føltes tungt, men det hadde ingen patologisk årsak.

«Jeg tror du er så fin som du kan være,» sa Barth. «Også den kognitive testen du tok hos doktor Nordraak, er ok, kan jeg se.»

Singsaker nikket. Han var nødt til å ta disse hukommelsestestene med jevne mellomrom så lenge han var i tjeneste. Problemet i det siste hadde vært at han ikke var i tjeneste. Formelt sett var han sykemeldt. Han hadde vært det etter at han ble truffet av en øks i beinet under siste drapsetterforskning. Det var en av grunnene til at han hadde fått trøbbel. Han var formelt sett sykemeldt da han ble med på aksjonen ute på Hitra.

«Så la oss se på beinet til slutt,» sa Barth og pekte på leggen hans.

Singsaker brettet opp buksebeinet og dro stillongsen opp over leggen. Stingene hadde han tatt uken før.

Barth holdt ham under hælen og inspiserte nærmest uinteressert den mørkerøde stripen som var i ferd med å bli et permanent, men ikke altfor skjemmende arr.

«Godt,» sa han. «Det står bra til med både de synlige og usynlige skadene dine, ser det ut til.»

Singsaker nikket taust.

«Men noe plager deg,» sa Barth. «Vil du snakke om det?»

«Nei.»

«Er det dette jeg leser om i avisene?»

«Jeg vil ikke snakke om det.»

«Er det sant som de sier, at kona di …»

«Det går over,» sa Singsaker. «Jeg vil virkelig ikke snakke om det.»

Han gikk ned Vollabakken og fortsatte videre til Bakklandet Skydsstation. Det okergule huset lente seg som vanlig muntert ut mot gaten. Istappene under takmønet glinset i solskinnet. Han gikk inn og fant det faste bordet nærmest døren, satte fra seg vesken og gikk for å bestille mat ved disken.

Tilbake ved bordet ble han sittende og stirre mot døren. Han likte å se på når folk kom og gikk. Det ga ham muligheten til å studere folk uten at det virket påtrengende. Han slappet av med det. Det fikk tankene over på andre ting.

Så kom maten. Han spiste sild og drakk kaffe og vann til. Den ene akevitten han hadde tatt på morgenkvisten, fikk holde. En lang dag med tunge avhør ventet. Singsaker kikket på klokken. Den var snart halv ti. De hadde avtalt å starte sent i dag, klokken tolv.

Han bøyde seg og gravde fram en bunke dokumenter fra vesken sin. Han la dem på bordet ved siden av sildefatet. Det var utskriftene etter gårsdagens avhør, et dokument på førtiåtte tettskrevne sider med alt som hadde blitt sagt i det første avhøret om Hitra-saken.

Tankene hans gikk tilbake til møtet med avhørslederen i Spesialenheten for politisaker dagen før. Kurt Melhus og han var gamle kjente. Singsaker hadde jobbet et år i Horten i ungdommen, Nord-Jarlsberg politikammer het det den gangen, det var før han fikk fast jobb ved Trondheims-politiet. I Horten hadde han jobbet sammen med Melhus. Han husker at de kom godt overens. Melhus hadde grunnfag i logikk ved siden av politihøyskolen. Det var nok til å bli kalt Filosofen blant de unge politifolkene i Horten. Han gjorde det selvfølgelig ikke noe lettere for seg ved å strø om seg med visdomsord fra filosofihistorien. Singsaker hadde likt dette hos ham. Melhus’ dybde var ikke påtatt. Han kunne ofte overraske med egne og ganske originale tanker.

Det gikk en evighet mellom hver gang de traff hverandre nå for tiden. Melhus var spesialetterforsker, ikke en mann man ønsket å møte som aktiv politimann. Gårsdagens første møte utenfor avhørsrommet var preget av den spesielle situasjonen de var oppe i. Melhus stupte rett inn i den vanskelige materien, og Singsaker kunne ikke si sikkert om det var tegn på vennskap eller god avhørsteknikk.

Han syntes han kunne høre stemmen til Melhus:

«Livet består dels av det du selv gjør, og dels av det andre gjør med deg. Tanten min pleide å si dette. Jeg tror hun hadde det fra Aristoteles. Pluss sykdommer, pleide hun å legge til for egen regning. Hun visste hva hun snakket om. Hun hadde mistet begge foreldrene sine i kreft. Det samme gjaldt søsteren hennes, min mor. Hun døde da jeg var fem år. Har jeg fortalt deg dette før?»

Singsaker ristet på hodet.

«Jeg ble virkelig opprørt da jeg hørte at du var blitt syk. Jeg burde sendt deg et kort,» sa Melhus.

«Det er i orden. Jeg greier meg bra,» sa Singsaker.

«Det gjør du aldeles ikke. Og i alle fall ikke etter det du nettopp har vært gjennom. Men vi lar det være med dette for nå. Vi har mye vi skal gjennom. Du vet jeg må gjøre jobben min. Formelt sett er vi ikke så nære venner at det utgjør et habilitetsproblem. Et par middager sammen den gangen vi bodde i Horten. Men det er lenge siden nå. Vi har en jobb å gjøre. La oss holde oss til den.»

Slik ble tonen for det kommende avhøret satt. Det var det eneste riktige, naturligvis. Saken var alvorlig. Melhus kunne komme til å måtte ta vanskelige valg. Det kunne ikke være mer personlig enn det var.

Som etterforsker pleide Singsaker å forberede seg mellom avhørsøkter ved å lese avhørsprotokollen og nøye studere det som var blitt sagt. Noen ganger kunne en slik finlesning føre til uventede gjennombrudd i en sak. Nå som det ikke var han selv som sto for avhørene, men tvert imot var den som ble avhørt, ønsket han egentlig bare å glemme alt som ble sagt dagen før. Fortrenge det. Late som om dette ikke hadde funnet sted. Men politimannen i ham visste likevel hvor viktig det var å være forberedt.

Han drakk opp kaffen som nå var blitt lunken. Så bladde han seg forbi de første innledende sidene i dokumentet der han og avhørsleder Kurt Melhus fra Spesialenheten for politisaker, avdeling Midt-Norge, gikk gjennom de formelle sidene av saken. Han kom fram til der hans kronologiske forklaring omkring hendelsesforløpet startet, og leste:

Side 5 av 48

Melhus: Nøyaktig når var det du kom til stasjonen den dagen?

Singsaker: Det husker jeg ikke. Det var på formiddagen.

Melhus: På formiddagen lørdag, den 19. februar?

Singsaker: Ja.

Melhus: Den 17. februar ble du skrevet ut fra sykehuset etter huggskaden i låret du fikk under Spilledåsesaken, stemmer det?

Singsaker: Stemmer. Jeg var med på å pågripe en drapsmann som kidnappet unge kvinner og senere tok livet av dem. Saken ble kalt Spilledåsesaken i mediene ettersom drapsmannen bygde om en spilledåse og plasserte den på et av ofrene. Under pågripelsen angrep han meg med en øks. Skaden var ikke dødelig, men satte meg ut av spill for en stund.

Melhus: Du var sykemeldt fortsatt da du ble skrevet ut fra sykehuset?

Singsaker: Riktig.

Melhus: Vil du si at du var medtatt? Plaget skaden deg på dette tidspunktet?

Singsaker: Jeg kjente den. Men jeg var jo ikke invalidisert.

Melhus: Det var kanskje andre ting som plaget deg mer?

Singsaker: Hva mener du med det?

Melhus: Mens du fortsatt var på sykehuset, fikk du en telefon fra din kone, Felicia Stone, ikke sant?

Singsaker: Det stemmer.

Melhus: Hva dreide denne samtalen seg om?

Singsaker: Hun fortalte meg at hun var i Oslo og at hun var på vei hjem. Skulle ta flyet onsdag, 16. februar.

Melhus: Og du visste ikke at hun var i Oslo før hun ringte deg denne dagen?

Singsaker: Vi hadde hatt en krangel midt under etterforskningen av Spilledåsesaken. Hun hadde reist bort for å få litt luft. Jeg vet ikke. Hun hadde ikke fortalt meg hvor hun dro.

Melhus: Kan du fortelle litt om hva krangelen handlet om?

Singsaker: Det er privat. Jeg vet ikke om det er viktig.

Melhus: Singsaker, dette kan du like godt som jeg. Du vet at du skal fortelle alt, mens jeg skal avgjøre hva som er viktig.

Singsaker: Det handlet om at jeg ved et tilfelle hadde hatt et, hva skal jeg si? intimt forhold til venninnen hennes … Men det skjedde før Felicia og jeg ble sammen. Faktisk før jeg traff henne. Felicia og den aktuelle personen var heller ikke venninner da det skjedde. Så det vi kranglet om, tror jeg, var hvorfor jeg ikke hadde fortalt Felicia om dette.

Melhus: Hvem var personen du hadde dette intime forholdet til?

Singsaker: Hun heter Siri Holm. Bibliotekar ved Gunnerusbiblioteket.

Melhus: Jeg skjønner. Du og Felicia ble uvenner på grunn av denne Siri Holm, eller noe du og hun har gjort, før Felicia ble kjent med noen av dere. Derfor dro hun til Oslo og ble borte i flere dager mens du var opptatt med en drapssak. Hva følte du da din kone omsider ringte og fortalte hvor hun var?

Singsaker: Jeg var lettet. Det vi hadde kranglet om, det var noe vi kunne fikse. Det følte jeg meg sikker på, om vi bare fikk snakket sammen.

Melhus: Hva skjedde etter at hun ringte?

Singsaker: Hun var ikke med det flyet hun sa hun skulle komme med.

Melhus: Jeg skjønner. Og tre dager etter gikk du til politistasjonen, selv om du ikke skulle på jobb, selv om du var sykemeldt. Vil det være riktig å si at du var bekymret for henne på dette tidspunktet?

Singsaker: Naturligvis var jeg bekymret. Samtidig trodde jeg at dette hadde noe med oss å gjøre. At det dreide seg om krangelen vår. At hun holdt seg borte frivillig.

Melhus: Men er det likevel riktig å si at en av grunnene til at du dro på jobb denne dagen, var at du håpet å finne ut litt mer om hva som hadde skjedd med henne?

Singsaker: Det skal jeg ikke nekte for.

Melhus: Hva gjorde du da du kom på jobben?

Singsaker: Jeg snakket med Jensen.

Melhus: Førstebetjent Thorvald Jensen?

Singsaker: Ja.

Melhus: Dette er en god kollega av deg, ikke sant?

Singsaker: Uten tvil.

Melhus: En venn til og med?

Singsaker: Ja, en venn.

Melhus: Og du ba ham om en vennetjeneste?

Singsaker: Jeg ba ham om å sjekke flyet Felicia skulle ha kommet med.

Melhus: Og hva fant han ut?

Singsaker: At hun hadde sjekket inn, men ikke dukket opp ved utgangen. Hun hadde altså vært på flyplassen, men ikke vært med på flyturen.

Melhus: Hva tenkte du da?

Singsaker: Jeg tenkte at hun kanskje hadde fått kalde føtter.

Melhus: Bare det?

Singsaker: Helt ærlig fryktet jeg noe verre.

Melhus: Og det var?

Singsaker: For å si det på godt norsk: at hun hadde gått på fylla.

Melhus: Hadde du god grunn til å frykte det?

Singsaker: Hun har vært tørrlagt lenge. Jeg har aldri sett henne røre en dråpe så lenge vi har vært gift, hun har ikke virket fristet i det hele tatt. Men hun fortalte meg at hun ble innlagt til avrusning som ung, og at hun hadde sett på seg selv som en rusmisbruker siden. Dessuten tenkte jeg på noe sønnen min sa.

Melhus: Og det var?

Singsaker: Da hun ringte meg fra Oslo, var hun der, hos sønnen min. Han bor der. Felicia gikk godt overens med svigerdatteren min og ham. Han sa noe til meg etter samtalen jeg hadde med Felicia, om at det hadde luktet alkohol av henne da hun kom til dem.

Melhus: Jeg forstår. Når du snakker om denne avrusningen da hun var ung, er det slik at det bare var snakk om alkohol? Jeg må spørre fordi blodprøvene hennes viste …

Singsaker: Jeg vet hva de viste. Hun hadde visst også brukt en del piller den gangen. Vet ikke hva slags.

Melhus: Og heroin?

Singsaker: Visstnok én gang. Det var et selvmordsforsøk, tror jeg. Sånn jeg har forstått det, var det den hendelsen som gjorde at foreldrene hennes tok tak og sendte henne på avrusning.

Melhus: For ordens skyld: Hvor lang tid brukte førstebetjent Jensen på å finne ut at hun ikke var på flyet?

Singsaker: Det vet jeg ikke nøyaktig. Han fortalte meg det dagen etter jeg ba ham om å sjekke.

Melhus: Altså søndag, 20. februar?

Singsaker: Det stemmer bra.

Melhus: Og den samme dagen valgte du å melde henne savnet?

Singsaker: Det stemmer.

Melhus: Selv var du fortsatt sykemeldt, så dette ble en sak for kollegene dine?

Singsaker: I utgangspunktet, ja. Men naturligvis kunne ikke saken prioriteres særlig høyt. Ingenting tydet på at hun ikke handlet av fri vilje.

Melhus: Så alle anså dette fortsatt som en sak mellom deg og henne? Dette forhindret likevel ikke at en del av politiets ressurser ble satt inn for å finne henne den dagen. Jeg tenker særlig på det vi fant ut om leiebilen. Og den skulle jo komme til å spille en svært viktig rolle ikke bare i saken hennes, men i hele denne sørgelige historien. Er du ikke enig med meg?

Singsaker: Dessverre har du helt rett.