Cilla & Rolf Börjlind

Den tredje stemmen

Oversatt fra svensk av

Kjell Jørgen Holbye

Hvis man bak lukkede øyne lukker øynene en gang til, lever til og med steinene.

Peter Handke

Jeg står helt ute på kanten av taket, barbeint, ni etasjer nedenfor ser jeg den grå gaten. Den er tom. Byen sover. Det er vindstille. Jeg går noen skritt langs kanten og strekker ut armene, det gjør det lettere å holde balansen. En fugl glir ned og setter seg litt bortenfor meg, jeg tror det er en kaie, den ser ut over de tause husene. Den har også vinger. Mine er hvite, den har svarte.

Snart lysner det.

Jeg tar et par skritt mot kaien, forsiktig, for ikke å skremme den, jeg vil at den skal skjønne hvorfor jeg er her. På denne tiden.

Jeg vil forklare.

Jeg forlot kroppen min i natt, hvisker jeg til kaien, alt før jeg var død. Jeg svevde et stykke oppover allerede da han begynte mishandlingen, jeg så alt ovenfra. Jeg så hvordan remmene skar inn i halsen, han hadde strammet dem altfor hardt, jeg forsto at jeg var i ferd med å bli kvalt. Det var derfor jeg skrek så forferdelig, det gjorde så vondt, jeg hadde aldri skreket sånn før. Det var nok derfor han begynte å slå meg, om og om igjen, det tunge askebegeret knuste tinningen. Det så uhyggelig ut.

Nå kjenner jeg vinden.

Det er den første, milde brisen som kommer inn fra havet, kaien ser på meg med det ene øyet, langt borte ser jeg den veldige madonnaen av gull. Hun står på den høyeste åsen, ansiktet hennes er vendt mot meg. Så hun også det som skjedde i natt? Var hun også der i rommet? Kunne hun ikke ha hjulpet meg da?

Jeg kikker på kaien igjen.

Før jeg døde, var jeg blind, hvisker jeg, det var derfor det var så ubehagelig i natt. Vi var ikke alene i rommet, han og jeg, jeg hørte flere. Jeg ble redd for det jeg ikke kunne se, for stemmene til de mennene jeg hørte, på fremmede språk, jeg ville ikke være med lenger. Alt luktet. Så døde jeg. Da var det bare han og jeg som var igjen der inne, han måtte tørke vekk alt blodet selv. Det tok så lang tid.

Kaien sitter på samme sted, ubevegelig. Er det en fugleengel? Har den blitt fanget i et nett og brukket nakken? Eller blitt knust under en trailer? Nå hører jeg lyder fra gaten langt der nede, noen har våknet, jeg kjenner lukten av brent søppel helt opp hit. Snart myldrer det mellom husene.

Jeg må skynde meg.

Han bar meg ut i mørket, hvisker jeg til kaien, ingen så oss. Jeg svevde litt over. Han la meg ned i en bakluke og bøyde de tynne beina mine, han hadde det travelt. Vi dro ned til et klippelandskap ved vannet. Han la den nakne kroppen min på bakken ved siden av bilen, i grusen, jeg ville strekke meg ned og stryke en hånd over kinnet mitt. Jeg så virkelig skjendet ut. Han dro meg av sted etter armene, langt inn blant trær og klipper. Der parterte han meg. Han skar av hodet først. Jeg lurte på hva han følte mens han gjorde det, han gjorde det så fort, med en stor kniv. Han gravde meg ned på seks forskjellige steder, langt fra hverandre, han ville ikke at jeg skulle bli funnet. Da han dro derfra, dro jeg hit. Til taket.

Langt borte i fjellene i nord glir de første solstrålene opp over åskammen, det gnistrer i doggen på hustakene, en enslig fiskebåt er på vei inn i havnen.

Det kommer til å bli en vakker dag.

Kaien ved siden av meg faller ut i vinden med utstrakte vinger, jeg lener meg ut og følger etter.

Noen kommer til å finne meg.

Det er jeg sikker på.

Skåret ut av magen til den drepte moren min.»

Olivia pinte seg selv, døgnet rundt, mørke, ekle tanker okkuperte nettene hennes, om dagen holdt hun seg unna.

Det varte lenge.

Det varte til hun ble mer eller mindre apatisk.

Til det ikke gikk lenger.

En morgen slo overlevelsesinstinktet til og pisket henne ut i verden igjen.

Da tok hun en beslutning.

Hun ville gjennomføre det siste semesteret på politihøgskolen, ta aspiranttjenesten og bli politi. Så skulle hun reise utenlands. Hun ville ikke søke noen fast stilling. Hun skulle forsvinne, langt vekk, og prøve å komme i kontakt med den hun hadde vært før hun ble datteren til to drepte foreldre.

Om det var mulig.

Hun gjennomførte planen, lånte penger av en slektning og reiste i vei i juli.

Alene.

Først til Mexico, hjemlandet til den drepte moren hennes, til ukjente steder med ukjente mennesker og fremmede språk. Hun reiste med lite oppakning, en brun ryggsekk og et kart, uten mål og mening. Alle steder var nye, og hun var ingen. Hun måtte forholde seg til sine egne følelser i sitt eget tempo. Ingen så at hun gråt, ingen visste hvorfor hun plutselig kunne sette seg ned ved en bekk og la det svarte håret drive et lite stykke med strømmen.

Hun var i sitt eget univers.

Før reisen hadde hun hatt en vag idé om å prøve å oppspore stedet der moren kom fra, kanskje finne noen slektninger, men hun innså at hun visste altfor lite til at det kunne føre til noe.

Så gikk hun på bussen i en liten by og gikk av i en som var enda mindre.

Etter drøye tre måneder endte hun opp i Cuatro Ciénegas.

Hun tok inn på Xipe Totec, den flådde guds hotell, i utkanten av den lille byen. I skumringen gikk hun barbeint til det vakre torget i sentrum, hun fylte tjuefem og ville se folk. Det hang kulørte lykter i platanene, og små grupper av ungdommer sto ved hvert tre, unge jenter i fargesprakende skjørt, og unge gutter med skritt som struttet av lommetørklær. De lo. Musikken fra barene blandet seg ute på torget, eslene sto stille ved springvannet, merkelige dufter bredte seg i luften.

Hun satt på en benk som en fremmed og følte seg helt trygg.

Etter en time gikk hun tilbake til hotellet.

Kvelden var fremdeles mild da hun satte seg på en treveranda med utsikt mot Chihuahua-ørkenen som bredte seg ut foran henne, sikadens skarpe sang blandet seg med klapringen av hestehover i bakgrunnen. Hun hadde nettopp skeiet ut med en kald øl og vurderte å ta en til. Da skjedde det. For første gang. Hun kjente fast grunn under føttene.

Jeg skal skifte etternavn, tenkte hun.

Jeg er faktisk halvt meksikaner. Jeg tar navnet til mamma. Hun het Adelita Rivera. Jeg skal skifte etternavn fra Rönning til Rivera.

Olivia Rivera.

Hun så ut over ørkenen foran seg. Selvsagt, tenkte hun, det er sånn jeg må begynne om igjen. Så enkelt. Hun snudde seg og holdt opp den tomme ølflasken mot baren innenfor. Hun ville straks få en ny.

Den ville hun drikke som Olivia Rivera.

Hun så ut mot ørkenen igjen, så hvordan den lette vinden rullet et par tørre busker over den heteskimrende bakken, så en grønnsvart øgle pile opp på en trearmet, taggete saguaro, hun så et par lydløse rovfugler gli bort mot den glødende horisonten og plutselig smilte hun, rett ut, av ingenting. For første gang siden sensommeren i fjor følte hun seg nesten lykkelig.

Så enkelt!

Den natten sovnet hun hos Ramón, den unge bartenderen som hadde lespet en anelse da han høflig spurte om hun ville elske.

Hun var ferdig med Mexico. Reisen hadde tatt henne dit hun hadde hatt behov for å komme. Neste mål var Costa Rica og byen Mal Pais, stedet der hennes biologiske far hadde hatt et hus. Han hadde kalt seg Dan Nilsson der, i virkeligheten het han Nils Wendt.

Han hadde levd et dobbeltliv.

På veien dit tok hun flere beslutninger, alle med utspring i Olivia Rivera. I den merkelige styrken det nye etternavnet hadde gitt henne.

En av dem var å legge politikarrieren på is og begynne å studere kunsthistorie. Adelita hadde vært kunstner og vevd vakre stoffer, kanskje de ville få kontakt på en eller annen merkelig måte, tenkte hun.

Noe annet, og mer avgjørende, hadde å gjøre med hennes egen innstilling: Fra det øyeblikket hun kom tilbake til Sverige ville hun gå sine egne veier. Hun hadde brent seg på mennesker hun hadde stolt på. Hun hadde vært naiv og åpen og fått en håndgranat i hjertet. Det ville hun ikke utsette seg for en gang til. Fra og med nå ville hun bare stole på ett eneste menneske.

Olivia Rivera.

Det var blitt ettermiddag da hun steg opp av havet ved en strand på Nicoya-halvøya i Costa Rica. Det lange, svarte håret hennes falt ned over en dypbrun kropp etter fire måneder i den tropiske solen. Hun gikk opp på den tomme stranden og la et håndkle over skuldrene, en grønn kokosnøtt rullet opp og ned i vannkanten, hun snudde seg mot havet og visste at hun måtte gjennom det en gang til.

Akkurat her, akkurat nå.

«Skåret ut av magen til den drepte moren min.»

Bildet kom frem i bevisstheten hennes igjen. Moren hadde druknet i en springflo, blitt gravd ned på en strand på Nord-Koster. Før jeg ble født, tenkte Olivia, hun døde før jeg ble født.

Hun fikk aldri se meg.

Nå sto hun selv på en annen strand og prøvde å akseptere det. Det var mye vanskeligere enn å forstå, å akseptere at du aldri hadde hatt din mors blikk på deg.

Å være født usett.

Hun så på havet foran seg, oseanet strakte seg helt inn i den flammende, gulrøde horisonten. Det var i ferd med å skumre. Stille dønninger vugget mot land, myke, varme bølger rullet opp mot føttene hennes, langt der ute så hun en klynge mørke hoder som duppet på overflaten.

Hun tok på seg den tynne, hvite kjolen sin og begynte å gå.

Små, gråhvite krabber smatt ned i sandhulene sine da hun passerte, vannet visket ut fotsporene bak henne. Hun hadde gått langs stranden i nesten en time, sakte, helt fra Santa Teresa og ut hit, til klippene ved Mal Pais. Hun visste at det ville bli slik som dette, at bildene og tankene ville bli revet opp igjen.

Akkurat her, akkurat nå.

Det var hele vitsen med turen.

Hun ville synke ned i smerten igjen, en siste gang, hun ville være klar. Om et par minutter skulle hun treffe en mann som ville føre henne enda nærmere den gåtefulle fortiden hennes.

Mannen satt på den lange trestammen i vannkanten. Han var syttifire år gammel og hadde bodd i området hele sitt liv. En gang var han eier av en bar i Santa Teresa, nå satt han for det meste på verandaen foran det merkelige huset sitt og drakk. Han var ferdig med det meste. Da hans elskede døde for noen år siden, forsvant det siste som holdt livsflammen levende, nå var det ikke stort igjen. Trekke pusten og slippe den ut, før eller senere er det slutt. Men han klaget ikke. Han hadde jo spriten sin. Og fortiden. Mange mennesker hadde kommet og gått i livet hans, noen hadde blitt værende i hukommelsen. To av dem var Adelita Rivera og Dan Nilsson.

Og nå skulle han møte datteren deres.

En datter ingen av dem selv hadde møtt.

Han angret på at han ikke hadde tatt med seg en skvett rom til stranden.

Olivia fikk øye på ham på lang avstand. Hun visste omtrent hvordan han ville se ut, det hadde Abbas el Fassi fortalt. Men helt sikker kunne hun ikke være, så hun stoppet opp et stykke fra trestammen og ventet på at mannen skulle se opp.

Det gjorde han ikke.

– Rodriguez Bosques?

– Bosques Rodriguez. Bosques er fornavnet. Du er Olivia?

– Ja.

Nå så Bosques opp. Da de gamle, smale øynene hans nådde ansiktet til Olivia, rykket han til. Ikke særlig merkbart, men tilstrekkelig til at Olivia fikk et tydelig flashback: Nøyaktig slik hadde Nils Wendt reagert da han hadde sett henne i en hyttedør på Nord-Koster i fjor, uten at han hadde noen anelse om hvem hun var. Først og fremst ikke at hun var datteren han hadde fått med Adelita Rivera. Og Olivia hadde ikke hatt noen anelse om hvem mannen i døren var, og så hadde de skiltes, og det var første og siste gangen hun så faren sin i live.

– Du er jo prikk lik Adelita, sa Bosques med den rustne stemmen sin.

– Jeg er datteren hennes.

– Sett deg ned.

Olivia satte seg på trestammen et godt stykke fra Bosques. Han noterte seg det.

– Du er svært vakker, sa han. Som henne.

– Du kjente moren min.

– Og faren din. Den store svensken.

– Ble han kalt det?

– Av meg. Og nå er begge to døde.

– Ja. Du skrev at du hadde et bilde av mamma?

– Bilde, og noen andre småting.

Olivia hadde fått e-postadressen til Bosques av Abbas el Fassi. Et eller annet sted i Mexico hadde hun gått inn på en internettkafé, mailet Bosques, forklart hvem hun var og at hun hadde tenkt seg til Costa Rica og ville treffe ham. Bosques hadde svart med én gang, en personlig e-post var noe han fikk hvert lysår, og fortalte at han hadde noen personlige eiendeler etter foreldrene hennes.

Nå tok han opp en liten, avlang metalleske, rød og gul, opprinnelig ment for svært eksklusive kubanske sigarer, åpnet den og tok ut et fotografi. Han skalv en anelse på hånden.

– Dette er moren din. Adelita Rivera.

Olivia strakte seg mot Bosques og tok fotografiet. Hun kjente en svak duft av sigar. Det var et fargefoto. Hun hadde sett et bilde av moren sin en gang tidligere, på et foto som Abbas hadde hatt med seg fra Santa Teresa året før, men dette var mye skarpere og bedre. Hun så på moren sin og så at hun skjelte litt på det ene øyet.

Akkurat som Olivia.

– Adelita ble oppkalt etter en meksikansk frihetsheltinne, sa Bosques. Adelita Velarde. Hun var soldat i den meksikanske revolusjonen. Navnet hennes ble et symbol for sterke og modige kvinner. Det ble skrevet en sang til henne, «La Adelita».

Plutselig begynte Bosques å synge, lavmælt, på et mykt og melodisk spansk, sangen om den sterke og modige kvinnen som alle opprørere forelsket seg i. Olivia så på ham, på bildet av moren, og den gamle mannens skjelvende sang smøg seg inn der de dypeste følelsene hennes var gjemt. Hun hevet blikket og så utover havet, hele situasjonen var absurd, magisk, så langt fra aspiranttjenesten i stockholmspolitiet det var mulig å komme.

Bosques sluttet å synge og sank sammen med blikket mot sanden. Olivia så på ham og innså at også Bosques sørget. Moren og faren hennes hadde vært nære venner av ham. Hun flyttet seg nærmere, nesten helt inntil ham. Forsiktig tok han hånden hennes i sin. Hun lot ham. Bosques kremtet lett.

– Moren din var en svært dyktig kunstner.

– Abbas fortalte det. Jeg skulle hilse fra ham.

– Han er flink med kniver.

– Ja.

– Skal vi gå opp til huset til faren din?

– Snart.

Olivia snudde seg mot vannet igjen og så hvordan en enorm bølge pulserte gjennom havet der ute, alle de mørke hodene hun hadde sett i vannskorpen hevet seg opp på hvite surfebrett, fanget inn bølgen med sammenkrøkte kropper og ble slynget vekk fra den brennende horisonten med vanvittig fart.

Hun reiste seg.

Sandra Sahlmann var lykkelig. Hun suste av gårde på den splitter nye, hvite Vespaen sin gjennom novembermørke og styrtregn og var lykkelig. Opprømte tanker danset gjennom hodet hennes, det var så mye gøy som skjedde nå. Volleyballtreneren hadde sagt at hun skulle spille på A-laget neste sesong, og hun hadde fått en sekser på religionsprøven, litt uventet, hun hadde trodd at det skulle gå sånn passe. Hun kjørte fort langs golfbanen, opp mot villaområdet, og vred litt ekstra på gassen.

Plutselig døde motoren.

Hun vred og vred, og etter noen sekunder innså hun at tanken var tom. Hun bremset inn mot veikanten og steg av. Det var ikke så langt igjen, noen hundre meter, men å leie en Vespa såpass langt i dette været var ikke noe å trakte etter, så hun tok frem mobilen og ringte hjem. Pappa kunne komme og møte henne og ta med en paraply.

Han svarte ikke.

Han pleide å sette mobilen på lydløs når han så på tv, han påsto at det hadde med konsentrasjonen å gjøre. Eller så var han ute og handlet og hørte ikke at det ringte. Han hadde lovet å kjøpe taco, yndlingsretten hennes, som belønning for sekseren. Hun fikk klare seg selv. Jeg setter Vespaen her, så kan vi hente den senere, tenkte hun, jeg låser den og lar den stå. Hun skjøv den inn under et tre og låste. Hun beholdt hjelmen på. Hun prøvde å ringe en gang til, kanskje han hadde satt på lyden igjen? Eller kommet hjem?

Nei.

Hun begynte å gå.

Heldigvis virket lyset i gangtunnelen, det kunne hun se på lang avstand. Noen ganger virket det ikke. Ikke det at hun var mørkredd, men om man traff på noen der, kunne man jo ikke se hvem det var, og det likte hun ikke.

Nå var hun nesten fremme ved tunnelen og så at det kom en mann gående i motsatt retning. Det var ingen hun kjente. Hun kjente de fleste naboene i området, denne mannen bodde ikke her. Hun gikk litt fortere da de møttes, småløp det siste stykket ut av tunnelen og snudde seg.

Mannen var borte.

Løp han også ut av tunnelen?

Det kunne være det samme.

Nå skulle hun bare over den smale stien og ta snarveien gjennom skogholtet, og så var hun nesten hjemme.

Hun så hvordan vinden blåste i det fuktige løvet foran henne og hvordan tåken svøpte inn trærne. Men hun følte seg trygg der, selv om det var ganske mørkt i kveld. Hun hadde nesten nådd frem til det da hun kom på vesken. Med husnøkkelen. Den lå i bagasjerommet på Vespaen. Om pappa var ute og handlet, ville hun ikke komme seg inn. Hun bråsnudde og småløp tilbake. Humøret hadde blitt vesentlig dårligere. Dessuten hadde lyset i tunnelen sluknet. Men hun var såpass forbannet at hun bare løp gjennom den og bort til Vespaen, dro opp lokket, tok ut vesken og begynte å gå tilbake i regnet. Da hun så den mørke tunnelen foran seg, tenkte hun på mannen som bare hadde forsvunnet.

Hvor hadde det blitt av ham?

Hun stanset opp før hun gikk inn i tunnelen, og prøvde å se bort til den andre enden. Det var ikke langt, og det så tomt ut. Hun trakk pusten dypt og løp gjennom tunnelen. Tåpelig, tenkte hun da hun hadde kommet seg ut på andre siden.

Hva er det jeg er redd for?

På lang avstand kunne hun se at det lyste i et nabohus. Av en eller annen grunn føltes det plutselig trygt. Det var iallfall folk i nærheten. Hun krysset en våt gressflekk og nærmet seg skogholtet igjen, prøvde å få opp humøret. Det var bare et lite stykke igjen, og så skulle de hente Vespaen sammen og spise taco.

Nå var hun inne i skogholtet.

Det våte løvet surklet under føttene hennes.

Det var en liten opptråkket sti der som hun hadde gått hundrevis av ganger, den munnet ut et lite stykke fra hekken rundt tomten deres. Det var den hun gikk på da hun hørte lyden. Som om noe knakk. Like bak henne. Hun snudde seg, hjelmen gjorde at synsfeltet hennes var innsnevret.

Hva var det for en lyd?

Hun kikket inn mellom trærne, overalt mørke stammer og regntunge grener.

Et rådyr?

Her?

Hun snudde seg igjen og begynte å gå fortere. Hun visste hvor stien gikk, og likevel gikk hun rett på en trestamme. Hun mistet nesten balansen og rev av seg hjelmen. Da hørte hun en annen lyd. Mye nærmere.

Det er noen her inne!

Hun kastet fra seg hjelmen og styrtet frem mellom trestammene, det var ikke langt igjen før hun ville være ute og fremme ved hekken rundt huset, og der ville hun være i sikkerhet. Men ikke før hun var fremme ved porten. Hekken rundt huset var en gammel agnbøk av anselig størrelse, og hun måtte løpe rundt den for å nå frem til porten. Hun løp så fort hun kunne til hun plutselig stupte i bakken. Hun hadde snublet i en jordhaug fra fjorårets kompostering. Akkurat innved hekken. Hun lå stille på bakken i noen sekunder, ansiktet hadde blitt presset ned i den våte leira, hun torde ikke se seg tilbake og kjente hvordan tårene vellet opp i øynene.

– Pappa! PAPPA!

Hun ropte ut. Hvis faren var hjemme, ville han kanskje høre henne! Hun var jo bare på den andre siden av hekken. Hun rettet ut armene og presset seg opp fra leiren og begynte å løpe igjen. Mot porten. Den var åpen. Hun løp gjennom porten, inn fra hekken, mot døren, fikk opp vesken og prøvde å åpne den. Glidelåsen kilte seg fast. Til slutt fikk hun den opp, fant nøkkelen og stakk den i låsen, vred om, rev opp døren, styrtet inn og slo den igjen bak seg, låste med to omdreininger, pustet ut og snudde seg – fem meter innenfor hang faren hennes i et blått slepetau fra stuetaket, tungen hadde trengt ut mellom leppene, og de vidåpne øynene hans så rett på Sandra.

*

Middagen hadde vært fantastisk, fra traktkantarellsuppen spisset med madeira til kalvefileten og den delikate pannacottaen.

– Har du laget pannacottaen også?

– Det er ikke så vanskelig.

Olivia smilte svakt. Når det gjaldt mat, var det ikke mye som var vanskelig for Maria Rönning, adoptivmoren hennes, den spanskættede juristen med det lange, svarte håret. De satt ved kjøkkenbordet i rekkehuset i Rotebro. Maria hadde hentet Olivia på Arlanda og insistert på å invitere til middag. Olivia var ikke så vanskelig å be. Et betydelig antall flytimer over Atlanteren med dårlig krydret mat og tørre kaker til smakløs kaffe hadde gjort at Marias tilbud traff blink. Egentlig ville hun helst hjem til leiligheten på Söder først, sove ut og lade batteriene, før hun ga Maria en del harde fakta.

Når tiden var inne.

Å spise middag med henne i kjøkkenet hennes, med alt det innebar av god vin og tretthet etter reisen, ville åpne for en intimitet Olivia helst ville unngå.

Men nå ble det ikke slik.

Derfor bestemte hun seg for å si mesteparten i bilen på vei hjem fra Arlanda.

– Skifte navn? sa Maria ved rattet.

– Ja. Til Rivera.

– Når bestemte du deg for det?

– I Mexico.

– Olivia Rivera?

– Ja.

– Det er et fint navn.

Maria holdt øynene på veien. Olivia så på henne fra siden. Mente hun det hun sa? Mente hun at det var et fint navn sånn i sin alminnelighet, eller hva?

– Det passer til deg, sa Maria.

Olivia ble vippet av pinnen. Hun hadde ventet en helt annen reaksjon og hadde bygget opp en ganske brutal argumentasjon for å ville ta navnet til den avdøde moren sin. «Det passer til deg.» Hva skulle hun svare på det?

– Takk. Og så har jeg bestemt meg for ikke å fortsette i politiet. Ikke nå, iallfall.

– Fint.

– Fint?

– Hvorfor skulle du bli politi? Det er ingenting for deg, det har jeg sagt hele tiden.

Hvilket var sant. Maria hadde aldri likt at Olivia valgte å bli politi. Hun hadde støttet henne, men ikke særlig entusiastisk. Likevel følte Olivia seg nesten provosert. Hvorfor skulle ikke hun bli politi?! Selv om hun ikke ville det lenger? Hun følte seg plutselig svimmel. Maria hadde parert to av de viktigste beslutningene hennes som om de var bagateller. Eller i det minste ikke like revolusjonerende som de føltes for Olivia. Resten av bilturen gikk med til å beskrive de ulike stedene hun hadde besøkt og en felles lettelse over at Obama hadde vunnet presidentvalget.

– Hva skal du gjøre i stedet, da?

Maria skjenket i litt mer vin mens hun betraktet Olivia.

– I stedet for?

– Å bli politi?

– Jeg hadde tenkt å studere kunsthistorie. Ikke si «fint» nå, tenkte Olivia.

– Et klokt valg. Det har jo en viss tilknytning til Adelita også.

– Ja.

Maria smilte svakt og betraktet Olivia.

– Hva er det?

– Du er veldig brun.

– Jeg er halvt meksikansk.

– Slapp nå litt av, kjære deg, det var en kompliment.

– Takk.

Olivia kjente at hun trengte luft. Hun hadde stålsatt seg foran det første møtet med Maria og følt en slags trassig trang til å provosere henne med blant annet navneskiftet, og så hadde det endt i et slags merkelig ingenting.

– Skal vi gå en tur?

Det var Maria som foreslo det.

Det hadde sluttet å regne. Likevel ble det et lite sjokk for Olivia da de kom ut. Hun hadde tilbrakt en lang periode i tropisk temperatur, og her var det omtrent null grader og rå novembervind. Maria hadde utstyrt henne med en gammel dunjakke og en grusomt stygg strikkelue.

Det ble hun raskt svært takknemlig for.

Side om side gikk de opp langs den lille rekkehusgaten der Olivia hadde tilbrakt mesteparten av oppveksten. Maria pekte på husene de passerte og fortalte hvem som bodde hvor, hvem som var døde, hvem som hadde giftet seg med naboen og så videre, og Olivia nikket nå og da for å virke interessert. Hun hadde tankene helt andre steder. Hun tenkte på Arne, adoptivfaren hennes og Marias mann, som døde av kreft da Olivia var nitten. Olivia hadde forgudet Arne. Det var han som hadde fulgt henne gjennom de vanskelige tenårene, det var han som alltid var der når hun trengte støtte, var forvirret, ville dø eller rømme eller bare krype sammen hos noen som trøstet uten å formane.

Maria formante alltid.

Olivia hatet det.

Så døde Arne og etterlot henne dyp sorg og en hvit Ford Mustang. Hun hadde fremdeles Mustangen, men sorgen hadde endret karakter.

Fullstendig.

Fra det øyeblikket hun hadde fått vite at Arne ikke var hennes virkelige far. Det hadde både han og Maria holdt skjult for henne. Men han hadde dessuten holdt Olivias uhyggelige bakgrunn skjult for både Maria og henne, på en måte som hun ikke kunne fatte og sannsynligvis aldri ville forstå. Eller få svar på. Han var jo død. Men det var et svik som i lang tid trakk den forgudete adoptivfaren ned i et ormebol av kaotiske følelser. Smått om senn hadde hun akseptert at det var som det var. Hvorfor kaste bort raseri på et menneske som lå i graven? Enda litt senere hadde hun forsont seg med det.

Hun måtte det.

Hun hadde elsket Arne, og han hadde elsket henne. Dypt og inderlig, så lenge han levde. Det var ingen grunn til å skitne det til.

– Hva tenker du på? spurte Maria.

De hadde akkurat svingt inn i Holmbodavägen.

– På hvordan pappa ville ha reagert på det nye navnet mitt.

– Han ville ha reagert akkurat som jeg.

– Hvordan vet du det?

– Fordi han var … hva er det der?

Maria stoppet opp og pekte. I enden av gaten sto en politibil og en ambulanse utenfor en villaeiendom. Et par uniformskledde politifolk kom akkurat ut gjennom porten. Maria dro Olivia i armen.

– Det er jo hos Sahlmanns?

– Ja?

Olivia visste hvem familien Sahlmann var. Hun hadde sittet barnevakt for datteren Sandra mange ganger mens hun bodde hjemme. Da Sandras mor, Therese, hadde omkommet i tsunamien for åtte år siden, hadde Maria vært en av de i nabolaget som hadde støttet opp om faren, Bengt, og hjulpet ham med en del juridiske formaliteter.

– Hva har skjedd? sa Maria.

De fortsatte mot ambulansen. Olivia merket seg at det sto naboer halvveis gjemt bak gardinene og kikket bort mot Sahlmanns eiendom. Da de var nesten fremme, rykket hun til. En av politifolkene ved porten var en gammel kjenning. Det var Ulf Molin, en av klassekameratene hennes ved politihøgskolen. Den mest iherdige av de typene som hun hadde støtt på i løpet av de to årene. Olivia trakk raskt av seg den fæle luen.

– Hei, Ulf.

– Olivia?! Hei, hva gjør du her?

– Besøker mamma, hun bor like her borte.

– Hvordan har du det, da? Så brun du er! Jeg hørte at du hadde …

– Jeg har tatt en timeout. Hva har skjedd her? Dette er Maria, forresten, moren min.

Ulf hilste på Maria. Litt vel innsmigrende, syntes Olivia. Har han ikke gitt opp ennå?

– Vi kjenner Bengt Sahlmann og datteren hans, Sandra, sa Maria og gjentok Olivias spørsmål: Hva har skjedd her?

Ulf tok et par skritt til siden, og Olivia og Maria fulgte etter. Bevisst eller ubevisst dempet han stemmen en anelse.

– Sahlmann har tatt livet av seg. Hengt seg. Datteren hans kom hjem for en stund siden og fant ham.

Maria og Olivia så på hverandre. Hengt seg?

– Men stakkars jente! utbrøt Maria.

– Hvor er hun nå? spurte Olivia.

– I ambulansen. De har gitt henne noe beroligende. Vi har spurt hvor moren hennes er, men hun svarer ikke.

– Moren hennes er død, sa Maria.

– Oi! Jeg forstår.

– Har dere kontaktet noen slektninger?

– Vi har prøvd å få tak i en tante, men hun er tydeligvis i København på en eller annen konferanse, så vi har ikke fått snakket med henne ennå.

– Ingen andre?

– Hun har ikke oppgitt noen andre.

– Kan jeg få snakke med henne? spurte Olivia.

Ulf nikket og gikk til ambulansen og åpnet bakdøren. Olivia gikk bort og så inn. Ved den ene veggen satt en kvinnelig sykepleier. På en smal brisk rett overfor henne satt en tynn tenåringsjente, sammensunket med sølete klær og et rødt teppe rundt skuldrene. Det lyse håret hennes hang ned foran øynene, hendene var knyttet mot munnen. Det tok noen sekunder før Olivia kjente henne igjen, men hun kjente klumpen i halsen med én gang.

Hun svelget den.

– Hei, Sandra, husker du meg? sa Olivia.

Sandra vendte et ansikt som var helt ødelagt av gråt, mot Olivia.

– Jeg satt barnevakt hos deg da du var liten. Husker du det?

Sandra så på Olivia i et par sekunder og nikket nesten umerkelig. Olivia lente seg en anelse frem.

– Jeg har akkurat hørt hva som har skjedd, og …

– Jeg vil ikke inn i huset.

Sandras stemme var tynn og nesten uhørlig. Hun dro teppet over øynene og bøyde hodet ned mot brystet.

– Det trenger du ikke, sa Olivia.

– Jeg vil ikke være igjen her.

– Det skjønner jeg … du kan gjerne bli med bort til oss om du vil.

– Jeg vil til Charlotte.

Stemmen kom nedenfra, fra brystet.

– Hvem er det?

– Tanten min.

– Men hun er visst i København. Så snart politiet får tak i henne, reiser hun sikkert hjem, men det blir kanskje ikke før i morgen. Vil du ikke være med hjem til oss?

Sandra vugget frem og tilbake med overkroppen. Olivia vred litt på seg. Ulf og Maria sto et stykke bak henne. Olivia så på Ulf og sa så lavt hun kunne:

– Hvor tar dere henne med dersom hun ikke vil …

Plutselig reiste Sandra seg fra brisken. Raskt strakte Olivia frem en hånd og hjalp henne ned på gaten. Maria tok et skritt frem.

– Hei, Sandra.

Maria la en arm rundt Sandras skuldre og tok noen skritt bort fra ambulansen. Olivia snudde seg mot Ulf.

– Er det greit om hun blir med oss?

– Absolutt, ikke noe problem, om hun vil det selv. Har du det gamle telefonnummeret ditt fremdeles, forresten?

Hva er han ute etter nå? tenkte Olivia. Her?

– Hvordan det?

– Om vi får tak i tanten hennes, er det vel best om dere får greie på det så raskt som mulig?

– Ja visst. Selvsagt. Ja, det er det samme nummeret.

– Fint. Dere hører fra oss. Fin lue.

Ulf nikket mot strikkeluen Olivia holdt i hånden.

Ulf ringte halvannen time senere. Han hadde fått tak i Sandras tante i København, overbrakt nyheten om hva som hadde skjedd, og fortalt at Sandra var hjemme hos Maria Rönning. Charlotte hadde fått mobilnummeret til Olivia og ringte opp. Samtalen med Sandra ble kort og ganske fåmælt. Begge gråt i hver sin ende av linjen. Til slutt rakte Sandra mobilen til Olivia, og Charlotte forklarte at hun ville ta første morgenfly hjem.

– Kan Sandra være hos dere til jeg kommer?

– Selvsagt, sa Olivia.

– Takk.

Olivia brøt forbindelsen.

Alle tre satt i kjøkkenet til Maria. Hun hadde tent noen stearinlys på bordet og trukket te med litt av spesialblandingen sin i, en slags universalkur som hjalp mot det meste. Først og fremst virket den beroligende. Kanskje mest for Maria og Olivias skyld, Sandra var allerede merkbart påvirket av det hun hadde fått av ambulansepersonellet, og var knapt mulig å få kontakt med. Sjokkert, trett, neddopet. Hun sa ingenting. Maria og Olivia nippet til teen og var litt usikre på hvordan de skulle håndtere situasjonen da den tynne stemmen fant veien ut.

– Jeg gikk tom for bensin …

Sandra så rett ned i koppen da hun sa det, så lavt at Olivia og Maria måtte lene seg mot henne.

– … jeg ringte hjem, men pappa svarte ikke, jeg trodde at han kanskje hadde dratt for å handle, han skulle kjøpe taco, det er yndlingsretten min. Vi skulle feire …

Sandra ble taus. Tunge tårer rant nedover kinnene og dryppet ned i koppen.

– Hva var det dere skulle feire?

– Jeg vil ikke tilbake dit.

– Det skjønner jeg, sa Olivia. Kan du bo hos Charlotte, da?

– Når kommer hun?

– I morgen tidlig. Hun kommer rett hit.

– Skal jeg sove her?

– Vil du ikke det?

Sandra svarte ikke. Maria la en hånd på armen hennes.

– Du kan sove på Olivias gamle rom.

Sandra nikket svakt. Hun skjøv tekoppen litt fra seg og så opp på Olivia. Blikket hennes var fraværende, øynene glassaktige.

– Jeg vil ha pc-en min.

– Og hvor er den?

– I arbeidsværelset til pappa. Vi delte den, jeg har masse prosjektarbeid til skolen der. Den ligger i et rutete etui, en korkveske.

– Da henter jeg den.

Olivia reiste seg. Maria så på henne og Olivia trakk lett på skuldrene. Om Sandra ville ha pc-en sin, skulle hun få den. Den kunne tross alt være starten på fortsettelsen.

– Har du nøkkelen på deg?

Sandra stakk en hånd i lommen og tok opp en husnøkkel. Olivia tok imot den.

– Jeg er straks tilbake.

Olivia skyndte seg ut gjennom porten. Antakelig var ikke Ulf ved Sahlmann-huset lenger. Jeg burde kanskje høre med ham, tenkte hun og tok frem mobilen og fant frem til det nest siste anropet.

– Molin.

– Hei, det er Olivia.

– Hei! Hvordan går det borte hos dere? Hvordan har hun det?

– Pyton. Men du, hun har bedt meg om å hente pc-en hennes fra huset, er det greit? Jeg har fått nøkkelen av henne.

– Helt i orden, vi er ferdige der. Men du kan jo trå litt varsomt, ikke sant.

– Jepp. Vi tok samme utdanning.

– Gjorde vi?

– Slutt.

Olivia la på. «Trå litt varsomt.» Hvor plukket de opp alle de idiotiske uttrykkene? I badstuen? Men hun skjønte hva han mente og innså at hun burde ha tatt med seg hansker. Hun kjente etter i den tykke dunjakken og fant et par slitte votter. Votter? Hun stappet dem i lommen og svingte inn i gaten mot Sahlmanns hus. Det hadde begynt å regne igjen, og vinden pisket mellom husene. Hun knep øynene sammen og nølte et øyeblikk. En mørk skikkelse sto borte ved porten til Sahlmann. Eller var det skyggen av et tre? Hun fortsatte mot eiendommen. Ambulansen og politibilen var borte, men naboene sto fremdeles bak gardinene. Hun kjente hvordan de mysende øynene deres fulgte henne i den halvmørke gaten.

Hun kom frem til porten.

Ingen der. Antakelig bare en skygge, tenkte hun og gikk bort til ytterdøren. Hun åpnet den med Sandras nøkkel og tok et par skritt inn. Plutselig blåste døren igjen bak henne med et kraftig smell.

Det var bekmørkt i entreen.

I hele huset.

Og helt stille.

For en liten stund siden hang det en død mann her. Rett foran deg. I et tau fra taket. Olivia skjøv tanken unna og begynte å famle etter lysbryteren. Da slo skolerefleksen til. Hun burde nok likevel. Kjapt fikk hun opp vottene og trakk dem på seg. Noen sekunder senere innså hun hvilket følsomt instrument den menneskelige hånden er. Å famle i bekmørket etter en lysbryter som man ikke vet hvor er, iført et par tykke votter, er ingen spøk. Til slutt fant hun den. Entrélyset viste vei inn i stuen, og der fant hun en lysbryter til. Rommet ble opplyst. Olivia så seg rundt. En vanlig stue, med sofagruppe, tv, bokhyller, en gulvlampe, lesestol, noen bilder på veggene. Hun gikk bort til noen fotografier som sto på en bokhylle. På et ganske stort bilde så hun en yngre Sandra og en yngre Bengt Sahlmann sammen med en mørkeblond kvinne på Bengts alder. Therese, moren til Sandra. Olivia kjente henne vagt igjen.

En familie.

Og nå var det bare Sandra igjen. Olivia kjente det knyte seg litt i magen. Hun fortsatte inn i et tilstøtende rom og tente taklampen. Ved den ene veggen sto et stort, firkantet skrivebord med forskjellige tekniske apparater, et modem, en skriver, en ruter og en floke med ledninger.

Men ingen laptop.

Og ingen rutete dataveske av kork.

Hun så seg ordentlig rundt. På hyller, stoler, på skrivebordet igjen. Den var ikke der. Kanskje den var i et annet rom? Men Sandra hadde vært helt klar: «Den ligger i arbeidsværelset.» Men hun kunne jo ta feil. Faren kunne ha flyttet den.

Olivia slukket lyset og gikk tilbake til stuen. Kjente en lett frysning nedover ryggraden. Hun så opp i taket, på lampefestet der Sahlmann antakelig hadde hengt seg, siden Sandra hadde sett ham med én gang hun kom inn i entreen. Hun tok seg i å puste lydløst. Hvorfor gjorde hun det? Det var jo ikke et drap som var blitt begått her inne? Det var et ulykkelig menneske som hadde avsluttet livet med et tau. Det eneste ubehagelige som kunne være her, var hans døde sjel, og siden Olivia var den siste i verden til å tro på den slags hokuspokus gikk hun mot kjøkkenet.

Lampen i taket kastet et blekt lys over rommet. Olivia så seg rundt igjen. Ingen laptop. Bare et kjøkken som alle andre. Hvite vitrineskap, magneter på oppvaskmaskinen, et fruktfat, en benk med noen forskjellige flasker, et bord midt i med en grønn voksduk på, et halvfullt glass vann ved komfyren. For inntil et par timer siden hadde det vært udramatiske hverdagsomgivelser.

Nå var det noe helt annet.

Olivia kjente den sviende fornemmelsen i magen igjen, hvordan hele livet plutselig kan slås i stykker, fra trygg normalitet til sjokk og sorg. Hun så på kjøkkenbenken. Innved veggen sto en pakke tacoskjell, et glass tacosaus, en boks med maiskorn og en pose maischips. Hun kom til å tenke på Sandras yndlingsrett, som faren skulle kjøpe for å feire hva det nå var. Hun åpnet kjøleskapet. Det lå en uåpnet pakke kjøttdeig på den øverste hyllen.

Alle ingredienser til yndlingsretten.

Og så tar han livet av seg.

Olivia slukket lyset på kjøkkenet og gikk ut i stuen igjen. Hun var rådvill. Akkurat hvorfor visste hun ikke, men det var noe som ikke stemte. Hun satte seg i sofaen og så ned på vottene sine. Stillheten i rommet omsluttet henne. Hva er det som har skjedd her? tenkte hun. Sakte snudde hun hodet og så mot entreen der Sandra hadde kommet inn, opp mot taket der faren hennes hadde hengt, ned mot gulvet der restene av en stor flekk viste hva politiet hadde tørket vekk, og deretter så hun mot den mørke gangen som ledet til soverommene.

Skal jeg sjekke der også?

Hun gned vottene mot hverandre og tok en beslutning. Det var ikke mange skrittene fra sofaen til den mørke gangen. Hun gikk et par meter innover og stoppet opp. Hun hadde hørt en lyd. Skraping.

Var det grener mot soveromsvinduene?

Hun gikk et skritt til og stoppet opp foran en halvåpen dør. Skrapingen hadde stanset. Det var dødsstille. Hun strakte seg mot døren. Akkurat idet hun skulle til å skyve den opp, skar en skarp lyd gjennom huset. En telefon. En skingrende ringetone som fikk henne til å rygge bakover i gangen. Med et par raske skritt var hun tilbake i stuen. Telefonen sto på hyllen rett overfor sofaen. Et nytt ringesignal. Hun gikk bort til hyllen. Da det tredje signalet kom, løftet hun av røret og holdt på å miste det i gulvet på grunn av vottene.

Men hun svarte.

– Ja?

– Hei, dette er Alex Popovic, jeg skulle ha snakket med Bengt. Er det Sandra?

– Nei.

– Er Bengt der?

– Nei. Er du en bekjent av familien?

– … hvem snakker jeg med?

– Olivia Rivera. Bengt Sahlmann har tatt sitt eget liv. Vil du ha mer informasjon, må du kontakte politiet.

Olivia la på og gikk mot ytterdøren.

Hun hadde gjort det Sandra hadde bedt henne om.

Nesten.

Hun hadde jo ikke funnet noen pc.

*

Den lange asken på sigarilloen var bare en centimeter fra de gule fingertuppene og ville snart falle ned foran de nakne føttene hans. Likevel hadde han knapt nok røykt, bare tent sigarilloen, trukket inn et dypt drag og forsvunnet. Inn i musikken. I Scheherazade. Der var han fremdeles. Han hadde plassert høyttalerne slik at lyden flettet seg sammen nøyaktig på det punktet der han nå sto, naken, med lukkede øyne, midt i det store rommet. Lyset fra et par lave alabastlamper falt utover de vakre gulvplankene, skyggen fra den magre kroppen hans klatret opp til den tause figuren på veggen. Den store, nakne veggen mot nord som han elsket. Veggen rett overfor var dekket fra gulv til tak av bøker med mørke rygger, tykke, tause bøker som han aldri hadde lest og aldri hadde tenkt å lese. De var der da han flyttet inn. Han vred litt på den nakne kroppen, som om det var en stripe musikk han ikke nådde. Det var det ikke. Alle toner og klanger hadde samlet seg der inne, i hodet, på det samme stedet som kvinnen. Kvinnen som blødde og skrek og døde, om og om igjen, rett foran de hjelpeløse øynene hans, til hun endelig falt ut av det lukkede blikket hans og bare musikken ble igjen. Den høye, vakre musikken som igjen hadde gjort det den skulle. Renset ham. Gjort ham ren. Radert det skrekkelige fra hjernen hans.

For denne gang.

Han senket hodet en anelse og åpnet øynene. En ny lyd hadde trengt igjennom, en lyd fra det han ikke ville tilhøre. Han tok et skritt til siden og skrudde av musikken. Mobilen lå på forsterkeren. Han så hvem som ringte og tok samtalen, den velkjente stemmen nådde bevisstheten hans.

– Bengt Sahlmann har hengt seg.

Asken falt på gulvet.

*

Sandras øyne lukket seg med én gang. Maria bredde dynen rundt henne og konstaterte at hun sov allerede før hun fikk den over seg. Hun betraktet den unge jenta et par minutter før hun slukket sengelampen. Ubevisst unngikk hun å la tankene streife Olivias skjebne. Det var paralleller, men hun ville ikke bringe dem opp til overflaten i kveld.

– Det var ingen laptop der.

Olivia slengte dunjakken over en kjøkkenstol og gled ned ved bordet. Maria fylte tekoppen hennes.

– Sandra har sovnet.

– Så bra. Jeg så gjennom nesten hele huset, og den var ikke der.

– Mer kan du ikke gjøre.

– Jeg kan sjekke om den er på jobben til Bengt.

– Ja. Men det kan jo tanten hennes gjøre også.

– Det var meg hun spurte.

Maria nikket. Hun innså at parallellene hun hadde villet unngå, allerede hadde slått rot i Olivia. Hun hadde allerede gitt plass til Sandra.

– Hva jobbet Bengt med? undret Olivia.

– Han var ansatt i tollvesenet. Blir du over?

– Ja.

Hva trodde hun? tenkte Olivia. At jeg skulle dra hjem til Söder midt på natten og la Sandra våkne her alene? Ikke det at hun mistrodde Marias oppmerksomhet eller evne til å servere Sandra en utmerket og næringsrik frokost. Men det var Olivia som hadde fått kontakt med Sandra.

Syntes hun selv.

– Du kan sove på gjesteværelset, det er rent sengetøy der. Jeg tror jeg går og legger meg nå, sa Maria.

– Gjør det, jeg tar av bordet.

Maria reiste seg og lurte et sekund på om hun skulle bøye seg ned og gi Olivia et kyss på kinnet. Olivia Rivera. Hun gjorde det ikke og strøk en hånd over datterens kinn i stedet.

– Sov godt.

Maria gikk mot kjøkkendøren, og halvveis dit snudde hun seg og så på Olivia.

– Du kjenner deg igjen i hennes situasjon, ikke sant?

Olivia svarte ikke.

– God natt.

Maria forsvant. Olivia så etter henne. Hun hadde helt rett. Hun hadde levd seg inn i Sandras situasjon, helt siden hun så den sjokkerte, tynne jenta i ambulansen, like etter at hun hadde mistet faren sin. Og mistet moren i tsunamien noen år tidligere. Begge foreldrene var døde under dramatiske omstendigheter. Akkurat som hennes. Hun hadde overhodet ingen problemer med å forestille seg Sandras situasjon.

Tvert imot.

Selv om hennes egne sjokk hadde kommet slag i slag, på en annen måte. Men jenta som sov der oppe på det gamle rommet hennes, ville våkne til en tilværelse som foreldreløs og bli nødt til å forme sitt eget liv.

Nå er du urettferdig overfor Arne og Maria, tenkte Olivia. Du har faktisk vokst opp med to foreldre, og en av dem er fremdeles i live. Du sto ikke tomhendt da sjokkene kom. De virkelige foreldrene dine ble ikke revet bort fra tilværelsen din. Du visste ikke engang at de eksisterte.

Olivia kjente at hun klappet sammen, både fysisk og mentalt. Den lange flyreisen slo inn, trettheten, anspentheten, og så tragedien hun hadde havnet midt oppi nå nettopp. Akkurat da hun tenkte hun skulle sove i tusen timer og så gå ut i verden igjen.

Sterk. Klar.

Så lett skulle det åpenbart ikke bli.

Hun dro til seg ryggsekken og åpnet den. Hun hadde viklet Bosques’ vakre sigareske inn i et par skitne t-skjorter. Hun tok den forsiktig frem og satte den på kjøkkenbordet. Hun skottet mot døren og lyttet litt.

Stille.

Hun ville ikke vise den til Maria. Særlig ikke innholdet. Det var en svært privat arv som hun ikke hadde tenkt å dele med noen. Hun åpnet lokket og kjente den spesielle duften av gammel sigar igjen. Forsiktig tok hun opp bildet av Adelita. Under fotografiet lå det en svart hårlokk, bundet sammen med en tynn, gjennomsiktig line. Hvem hadde tatt vare på den? Nils Wendt? Når hadde han fått den? Da Adelita reiste til Sverige og ble drept? Hun la hårlokken ved siden av fotografiet. På bunnen av skrinet lå det noen håndskrevne brev. Hun hadde sett på dem allerede på flyet og skjønt at spansken hennes ikke holdt til å få med seg innholdet. En dag ville hun la noen oversette dem. Ikke Maria, men kanskje Abbas? Han var god i spansk. Et par ganger på reisen hadde tanken på Abbas falt henne inn. Hun likte ham, veldig godt, uten at hun egentlig kjente ham.

Bosques hadde også likt Abbas.

– Han er en mann, hadde Bosques sagt.

Og Olivia hadde syntes det lød tåpelig. Hun skjønte nøyaktig hva Bosques mente. Jeg ringer Abbas i morgen, tenkte Olivia og så ned i skrinet. Det var bare en ting igjen i det. En brosje. Forgylt. Olivia tok den opp og så at det gikk an å åpne den. Det hadde hun ikke sett på flyet. Forsiktig kneppet hun opp lokket og avdekket et lite bilde i brosjen. Av en mørkhudet mann. Hvem var det? Han lignet verken Adelita eller henne? Han minnet litt om Bosques, men det hengte hun seg ikke opp i.

Hun lukket brosjen og la den tilbake.

Og tenkte på Sandra igjen.

Den foreldreløse tenåringen som lå og sov på pikerommet hennes.