Pål Gerhard Olsen

Bålet

Roman

FØRSTE DEL

Rottedreperen

Rotten været mot Stig. Det kunne han kjenne som en kald iling i nakken og nedover ryggraden. Langsomt snudde han seg bort fra vaskekummen mens det dryppet fra de valne hendene hans. Den smellfeite rotten pakket seg lett sammen på murkanten. Halen hang fritt, som en loddline.

Han slo ut med den ene hånden som for å verge seg. Stilte seg opp foran trelemmen der Mona satt på en sagbukk med tegneboken sin over knærne.

– Lukk øynene, sa han ut av munnviken.

– Lenge? sa hun og tok fargeblyanten bort fra siden hun var kommet til.

– Så lenge som jeg sier. Til alt er trygt.

– Er det ikke trygt nå?

– Nei, sa han. – Det er det nesten aldri. Det vet du.

Det var en lek de hadde. For Mona måtte alt være en lek, og når hun knep øynene hardt sammen, visste han at leken hadde gitt ham den nødvendige utsettelsen, selv om han også visste at utsettelsen ikke ville vare evig.

– Sitter du godt? Du faller ikke ned?

– Du er snill, du, Stig, sa Mona som om hun strødde sukker på stemmen. Men hun var bare fire og han var 14. Det var derfor han var snill. Han hadde hatt så mye lengre tid på seg til å bli den han ville bli enn henne. Og enda var det ikke riktig, det Mona sa. Han var ikke det spor snill. Det skulle rotten få merke.

Han hadde sett den før. Den kom fra bak den lave, halvråtne døren dypest inne i kjelleren – døren som hadde kilt seg fast og ikke lot seg lukke helt igjen. Det var en gammel og morken potetbinge der inne, og la Stig øret mot døren, forsto han at rotten hadde en stor familie som brukte bingen som bol. De ble stadig flere, og flokken kunne gå ut og inn gjennom både døren og alle sprekkene i grunnmuren akkurat som de ville. Huset var lekk som en sil. Det var som om det sto noen oppe på Løvstakken og siktet på dem med en slange. Stig plasket i smådammer bare det korte stykket fra foten av trappen og bort til vaskekroken.

Fra Monas lukkede øyne beveget han blikket tilbake mot kummen som vaskebrettet var satt ned i. Det var underbuksene sine han vasket. De fra Janus på Espeland og Trikotasjen i Salhus. De som alltid klødde. Og mest i skrittet. Sunlight-såpen var blitt en klissen klump. Han gned som en villmann nå. Med håndmakt og med den stivbustede kosten om hverandre. Siden leken var i full gang. Siden rotten fortsatt været mot ham. Ville ham noe. Ville at han skulle vike plassen.

Han trakk ut proppen så skumvannet surklet i spiraler mot sluket, og skrudde opp kaldtvannskranen for å skylle såpen ut av klærne. Varmt vann hadde de bare i beboelsesrommene. Men kaldt vann var også vann, selv om han ikke hadde følelse igjen i fingrene da han pakket de ferdigvaskede klærne sammen i en pyramide på vaskebrettet som han hadde lagt flatt over kummen.

Øverst i pyramiden lå en av morens bluser. Stig måtte minne seg selv på det minst én gang om dagen. At Mona og han ikke var alene. Moren som slengte fra seg klærne der det passet henne. Rett innenfor døren. I stuen. Et plagg her og et annet der. Det var Stig som samlet dem opp.

Med noen kontante rykk fikk han blusen til å åpne seg i full bredde før han kjørte den gjennom klesrullen. Da all fukt var krystet ut av den, holdt han blusen opp mot ansiktet og trakk inn duften av den kvinnen moren burde ha vært, og som han ble minst nedslått av å vite at hun aldri ville komme til å bli når de flortynne stoffene hennes fikk leve sitt eget liv mellom fingrene hans.

– Er leken snart ferdig?

– Ikke ennå.

Han kunne ikke husje på rotten. Det ville få Mona til å ane uråd. Og da ville alt være spolert. Hun ville aldri mer kunne føle seg trygg.

– Jo, protesterte hun. – Må på do.

– Du kan vel holde deg litt.

– Kan jeg vel ikke. Det er din skyld hvis …

Bare to plagg igjen å presse. Rotten rørte plutselig på seg. Stig kunne se de spikerspisse tennene. Hørte han ikke også klørne krafse mot muren? Og hørte han det, ville Mona høre det hvert øyeblikk. Han åpnet munnen. Nynnet noen strofer. Velt alle dine veie. Og all din hjertesorg. På ham som har i eie. Den hele himlens borg. Det var kanskje noe av Arne Bendiksen han burde ha nynnet. Jeg vil ha en blå ballong. Davy Crockett. Men det var denne salmen som hadde haket seg fast i Stigs hode fra kristendomstimene på skolen, og som han overdøvet kjemperotten med da han lot klesrullen flatvalse de siste plaggene. Henge opp vasketøyet fikk han gjøre et annet sted, selv om det var her snorene var. Det var jo også håpløse tørkeforhold her nede. Litt bedre på kjøkkenet, eller i stuen, hvis det var koks igjen og han kunne tenne opp i kaminen.

Kleskurven ble overlesset før han vred om lysbryteren så pæren sluknet inne bak den fettede glasskolben på veggen over kummen.

– Nå kan du ta hendene bort.

– Jippi!

Det var hans største glede. At Mona var så lett å glede. Det skulle så lite til. Så var alt som hadde fått henne til å surmule, glemt. Også det at hun var tissetrengt. Alt rant liksom gjennom henne, selv om hun hadde vett nok til å spørre om hvorfor han hadde slått av lyset. Det kunne han ikke forklare. Da ville hun kanskje skjønne at det var noe her nede sammen med dem. Noe skummelt fra dyreriket. Men hun kunne ikke se dyreriket. Og da var hun fremdeles trygg. Særlig hvis de kom seg så fort bort at hun ikke rakk å forhøre seg om de skrapelydene.

– Se her, ta tak og hjelp meg litt.

Stig rettledet hånden hennes. Fikk den til å gripe rundt den ene hanken på den søkklastede kurven. Så bar de den mot hjørnet bak brannmuren. Han først. Hun etter. Han hummet høyere enn høyest nå. For å være på den sikre siden.

– Syng du også, sa han bak seg.

– Hva da? kom det andpustent fra Mona.

– Det jeg synger.

Hun gjorde som han sa. Gjorde alltid som han sa, men det forsmedelige ved denne flukten fra et så laverestående vesen som en rotte, fikk ham til å flå kleskurven iltert ut av hendene på henne, bykse opp den stupbratte femtrinnstrappen og smelle til luken med pannebrasken så det kvein i hengslene.

Med knærne i den brunspraglete linoleumen og kurven unna vei, nykket han til seg Mona.

– Åh, det var helt sånn rakett, hikstet hun. Igjen ble Stig slått over hvor lett søsteren var å glede. Han som på sin side tok alt tungt og kunne tenke at den fryktløse rotten ikke bare ville drive dem ut av kjelleren, men hele huset.

Mona fikk æren av å kroke en finger inn i øyeskruen og slippe luken ned med et lite drønn. Hun hadde stor glede av det også – å la luken gå kant i kant med linoleumen som om det aldri hadde vært en åpning der.

Noen av plaggene hadde sklidd ut av kurven. Stig gikk ned på kne og fikk orden på rotet, men da han sto så lang han var med kurven på skulderen, holdt han på å stange hodet i sikringsskapet som gnistret blått og brannfarlig når sikringene gikk. Det var han som måtte rulle porselenssylinderne ut av pappeskene nederst i skapet og sette i nye sikringer. Moren hadde jo gitt ham attest på at han var mannen i huset.

Kjøkkenet var for lite til denne storvasken, fant han ut. Det fikk bli stuen. Legge klærne på det de hadde av møbler, og så få litt varme i veggene. Det var lite igjen i koksbøtten. Det var lite igjen i bølgeblikkboden de delte med naboen også. De ville ikke ha koks ut sesongen. Moren var en frysepinn og sprengfyrte alltid når hun var her. Det kunne bli minusgrader med snø og is selv om det lakket og led mot vår. Det var sånn mannen i huset tenkte. I lange, alvorlige linjer.

Linjer som gravde seg inn i ansiktet hans, så Stig i det plastinnfattede speilet i gangen. Det var i slike stunder han tenkte at det å gå nyttårsbukk var noe han burde ha gjort året rundt. Ta på seg en glatt og ubekymret maske. Eller ta på seg morens dukkeansikt. Ingen var så pen som henne når hun satt ferdigpudret på den tofargede soveromspuffen og børstet ut det kastanjebrune håret som la seg som et silkebrus om skuldrene hennes, og hadde latt det stå igjen 15 centimeter med glidelås i kjoleryggen slik at mannen i huset kunne dekke ryggflaten hennes helt til.

– Det kaller jeg kavaler. Du er min Sean Connery, du, hadde hun kurret forrige gang Stig assisterte henne med påkledningens finesser, og hatt de mørkt funklende øynene som kjennetegnet henne de kveldene hun ble hentet. Det var det hun selv sa.

– I kveld blir jeg hentet, dere.

Hun ble hentet i bil. Biler som aldri stanset utenfor døren deres. Hun gikk dem i møte. Gikk helt ned i Michael Krohns gate. Det hendte at Stig fulgte etter. Skygget henne. Det kunne være en Opel Kapitän som kom. Det kunne være en Ford Cortina. En Sunbeam. Litt av hvert. Men det kom alltid en bil. Ingen steg ut av dem og holdt døren åpen for moren. Det ergret Stig. Bilførerne burde ha vært høfligere. Men de hadde det kanskje travelt, for straks de hadde plukket opp moren, suste bilene av gårde. Innover mot Solheimsviken. Utover mot Gyldenpris og Puddefjordsbroen. Det var så forskjellig. Men borte var de. Og borte var moren. I time etter time. Noen ganger hele natten. Det var umulig å stille klokken etter henne. Noe hun også frarådet Stig.

– Bli nå ikke sittende oppe og vente på meg. Jeg kommer når jeg kommer. Que sera, sera …

Men han ventet. Var han mannen i huset, så var han mannen i huset. Moren hadde aldri med seg noen hjem. Men lystig var hun. Hun som hadde vært ute og danset. Det var det som lå gjemt i den ulne formuleringen om «å bli hentet», bestemte Stig seg for. Moren ble kjørt til danserestauranter der orkesteret stilte i smoking. Fine steder for fine mennesker.

Det ble penger av morens dansemoro også. Rundt det korallprydede smykkeskrinet på sminkebordet hennes, lå det et lite dryss av sedler og mynter. Morens lønn for å la seg hente.

– Hvis du absolutt må vite det, så er jeg ballets dronning. Og for ballets dronning betaler alle gentlemen i dyre dommer. Jeg burde ha vært på fjernsyn, skal jeg si deg, hadde hun proklamert en kveld. – Men selv om jeg ikke skulle klare å nå så langt, lider vi ingen nød, gjør vi vel?

Nei, de led ingen nød. Å si det ville være som et svik mot moren, og mot Mona også. De hadde til salt i grøten. Selv om regningene hopet seg opp bak brødboksen med fargetrykket av en seterjente på. Selv om Stig bare hadde tre hele bukser, to hele skjorter og kanskje fire gensere han kunne forsvare å gå i uten å bli ledd loddrett ut. Selv om det ikke sto stort bedre til med Monas klær. Som husets vaskekjerring visste Stig alt om det.

Velkledd var det bare moren som var. Siden hun fikk god lønn for å bli hentet av alle bilene. Kanskje burde hun da ha latt noe mer av den lønnen gå til husholdningsutgiftene fremfor å fylle klesskapet med siste skrik fra Kløverhuset og Sundt, men Stig hadde ikke hjerte til å være for kritisk. Alt i alt unte han moren alle kjolene og draktene og perlekjedene og skoparene. Hun var kanskje ikke som andre mødre, men jevnt over hadde han ikke noe å klage på, og var hun i huset, tok hun seg alltid godt av både Mona og ham.

Skjønt, ikke alltid. Noen ganger var det som om hun ikke så dem. Da satt hun på kjøkkenet med knurvete ansikt og kjederøykte South State. Stig kom ikke nær henne da, og lot ikke Mona komme nær henne heller. Moren måtte fredes. Det var nattelivet som tæret så hardt på henne. Selv var Stig en heldiggris som bare gikk på skolen til klokken to hver dag.

En heldiggris som ikke kunne gi seg til å sippe over at de ikke hadde fjernsyn – det fjernsynet moren så gjerne ville vise seg frem i. Hva skulle de med fjernsyn når Stig når som helst kunne be seg bort til Rune i klassen og se fjernsyn hos ham? Rune bodde i gaten nedenfor dem, i en nyoppført firemannsbolig med altan og sentralvarme. Alt var nytt der nede. Gatelyktene. Asfalten. Det var en utbyggingsgate. Busstopp hadde de også fått.

Gaten der Stig bodde, var en liten remse av sammentrykte, malingslitte trehus, og mellom dem og naboen sto bare koksskuret på det som ellers var en branntomt som det ikke var blitt ryddet opp i, slik at Stig måtte klyve over forkullede bjelker og annet krimskrams når koksen skulle i hus. Og alt var så smått. Det var det som var det mest fortærende for Stig, som i den siste målingen hos helsesøster hadde fått godskrevet sine 1,82 på strømpelesten. Det var en gatestubb for pygmeer. Det var som om han måtte bøye nakken selv når han gikk utendørs.

Rette ryggen kunne han først gjøre når han svingte inn i gaten til Rune. Moren hans sto i melkebutikk. Faren var ansatt i et kontormaskinfirma i Kong Oscars gate. Det var et støvfritt og velordnet hjem. Middag på slaget fem. Om lørdagene disket moren til Rune opp med karbonade med løk til Dickie Dick Dickens. Søndagsturene på byfjellene var også et fast innslag. Og midt i dette oppbudet av innarbeidede rutiner som Stig følte seg litt fremmed overfor, tronet Philips-apparatet med sjalusidør og fire snertne støtteben på hedersplassen i stuen.

Mona tagg bestandig om å få være med ned til Rune, og Stig klarte ikke å si nei til henne når hun satte de store, tåresprengte øynene sine i ham. Hun var jo like tussete etter fjernsynsvidunderet som det han var, og hvordan kunne han nekte søsteren det han selv fråtset i, uten å virke som en Tyrannosaurus rex? Men det var litt pinlig å trakke ned dørstokken hos Rune for å se I kosekroken og Lille Rosin med Mona på fanget. Disse barnslighetene kunne få Stig til å gremme seg, men når voksensendingene begynte, ville Mona heller leke med småsøsknene til Rune. Fri fra barnepass henga Stig seg til detektimens åndeløse spenning selv om verken Perry Mason eller Helgenen kunne måle seg med sportssendingene. Stig var ikke så sportslig selv. Jo, han kunne behandle lærkulen sånn passe, men var en molbo målt mot Rune, som var målfarlig midtspiss på guttelaget til Ny-Krohnborg. Stig tenkte som så at det kanskje ikke bare var talentet det skortet på, men at han ikke var noe lagmenneske. Ikke passet til å være en av gjengen. Det var derfor han var så oppslukt av skisporten. Der var det ingen å støtte seg til. Du gikk til du stupte. Stig hadde ikke ski selv. Hvor skulle han ha fått dem fra? Skigåingen var noe som foregikk i hans eget hode. Det var der det meste foregikk, hadde han kommet til.

Denne vinteren var det VM på ski i Oslo, og han hadde allerede sittet med øynene på stilker og sett Gjermund Eggen innkassere gullet på 15-kilometeren. Seks dager etter den bedriften skulle han forsøke å gjenta suksessen på femmila. Det som først hadde slått Stig, var hvor både elegant og uhyggelig målbevisst Gjermund Eggen gikk, kledd i hvit overdel, svarte stretchbukser, hvite knestrømper og til og med hvite skisko. Ikke til å undres over at han ble kalt Engerdalsprinsen, et uttrykk Stig syntes var for svakt og omskrev til konge. Skogens konge var det ikke elgen som var, men den stilfulle storløperen Gjermund Eggen.

Men hvor ble det av ham? Da femmila gikk mot slutten, var det en kraftplugg av en finne som ledet. Gjermund var i tidsnød. Kameraet fanget bare inn en snøtung gran oppe på Gratishaugen. Nei, nå må du komme, Gjermund, klaget kommentatoren.

Akkurat da det så som mørkest ut, gled Gjermund inn i fjernsynsruten. Barhodet kostet han på gjennom de avsluttende sløyfene mot målstreken. Men ville det holde? Stig telte ned i samsending med kommentatoren. Gjermund gikk styggfort nå. Og allikevel var det ikke noe oppjaget og heseblesende over ham. Han visste hva han var god for. Det var denne rotfestede troen på seg selv som fikk ham til å mestre det vanvittig store presset på en så suveren måte, kom Stig frem til.

Han tok et mageplask på stuegulvet da seieren over finsk sisu var i havn, omtrent som skipene som støtt og stadig ble sjøsatt på Bergen Mekaniske Verksteder nede i Solheimsviken. Arbeidslydene fra verftet hadde gått i blodet på Stig selv om han ikke hadde noen planer om å få seg jobb der når den tid kom, stikk i strid med det Rune trodde.

– Det blir vel BMV på deg, Stig. Du med faren din og alt …

Og en far hadde han. Det var også noe han måtte minne seg selv på. John Olav Snellingen. Navnet som sto preget inn i et trekors på Solheim kirkegård.

Det Stig husket best av faren, var godlukten av etterbarberingsvannet hans, Aqua Velva, som ble klapset muntert på kinnene i grålysningen, og så den velopplagte jodlingen når han etter arbeidstid gikk opp i bekkedalen bak huset for å spikke seg en seljefløyte med tollekniven han hadde i en slire i beltet. På en-to-tre hadde faren funnet et godt emne, snittet et halvmåneformet lydhull og så trukket av barken i ett stykke før han satte den fiks ferdige fløyten til munnen og spilte en trudelutt. Han laget seljefløyter på løpende bånd. Det kostet ham ingenting. Slik melodiene han lokket frem av det enkle instrumentet, ikke kostet ham noe. Så satt de der på den buklete steinen ved siden av sildrebekken og fløytet hver på sitt vis – faren som om han var med i Harmonien, Stig som en kråke.

Det hadde vært fristunden deres, eller som faren sa det mens han slo seg på låret: – Nå lar vi fanden og hans oldemor seile sin egen sjø og tar oss en liten siesta, ka?

Og det hadde de gjort. Minst én gang for uken. Faren hadde vist Stig andre ting også. Hvordan vrikke med ørene. Hvordan parodiere ordføreren. Unyttige ting. Bare tullball. Men det visste Stig at han ikke ville ha tenkt hvis faren hadde dødd slik en far skulle dø.

At faren døde som en drukkenbolt, hadde Stig fått noen små varsko om. Av og til når de tok siestaen sin, ville faren opp til steinen før ham. Og når Stig så kom etter, luktet faren helt annerledes. En ram lukt som fikk Stig til å ville holde seg for nesen. Faren spikket ikke dårligere seljefløyter. Det var bare denne lukten som Stig ble i stuss av. Men han skjønte det ikke. Skjønte ikke hvor inn i hampen tørst faren var før moren innviet ham på tiårsdagen hans.

– Du er gammel nok til å få høre det nå, Stig. Før du hører det fra andre. Faren din drikker som en svamp. Men vi skal nok klare oss, sussebassen min, sa hun og pakket hodet hans inn i plisséskjørtet sitt.

Neste gang de hadde siesta, ble Stig sittende igjen, bare for å finne en grønnlig flaske faren hadde stukket bort under steinen. Da hjalp ikke lenger den isfriske godlukten hans. Da hjalp ikke lenger seljefløytespikkingen og musiseringen. Faren falt før han gjorde det, før han som platearbeider falt fra baugen på en 5000-tonner. Falt så dypt i Stigs anseelse at det fire år senere ikke var mer tilbake av faren enn en sår liten sitring i mellomgulvet.

Jo, faren hadde kanskje vært en moromann og en hurragutt med en dårelokk ned i pannen, men han hadde først og fremst vært svak, og svakhet var det ikke tilgivelse for. Det var derfor Stig var fast bestemt på å motbevise Monas gnåling om hvor snill han var. Det var derfor ikke ti ville hester kunne ha fått ham til å gjøre som faren og la BMV fylle lønningsposen hans. Det var derfor Stig holdt med moren i at faren hadde vært en slabbedask som ikke var verdt mer enn et skakt lite trekors. Å være snill var også en svakhet, og svakhet var døden.

Selv om Stig ikke hadde gjort seg opp noen klar mening om hvilken levevei han skulle slå inn på, funderte han på om han kanskje skulle bli lærer. Ikke at det å være lærer var noen enkel sak. Det var mye leven i Stigs klasse på Ny-Krohnborg skole. Blyanter brukt som stikkvåpen. Fising. Høylytt skravling. Lugging og slåssing. Et virvar av armer og bein som Stig kunne bli sjøsyk av der han satt fremst på vindusraden, inn mot den surklende radiatoren.

Noen av lærerne hadde kapitulert helt. Andre gjorde et tappert forsøk på å stagge bråkebøttene. Peonrød over snippen slo en lærer i kateteret så flisene føk fra linjalen og sa at ble det mer ballade nå, skulle han pusse Schnitler på dem. Familiefaren Carl Jacob Schnitler som få år tidligere hadde voldtatt og drept Rita fra Mathopen og kastet henne fra seg i en brannkum ute i Munkebotten. Og selv om Bergens mest forhatte mann satt bak lås og slå, burde det ha fått de mest obsternasige til å jenke seg litt. I stedet var det som å helle olje på vannet. De ble småschnitlere. Busemenn som løftet pultene høyt til værs og slapp dem ned igjen så vindusrutene gjallet som om alle gassbeholderne på BMV hadde gått i luften.

Den store feilen til lærerne var at de ikke var myndige nok. Ikke så å forstå at de skulle ha gitt umuliusene pryl. Nei, det måtte finnes en annen måte, tenkte Stig i sitt stille sinn. Ingen gneldring. Ikke noe hyl og skrik. Bare et fast blikk. Mer skulle det ikke til for å få samtlige til å sitte som tente lys.

Lenge var en slik lærer bare en fjern drøm. Men ved skoleårets begynnelse hadde dette forandret seg. Da gikk en av de mest kuede lærerne, gamle Gabrielsen, av for aldersgrensen for å fiske pale i Puddefjorden eller hva han nå skulle, og klassen til Stig fikk ny klasseforstander, en som underviste dem i norsk og engelsk og historie. Amund Mæland kom kjørende til skolen i en blankpolert Ford Taunus 20 M hardtop med V6-motor og gulvgir. Skoene hans var like blankpolerte som bilen. Han hadde pepitarutete jakke, smale, rette bukser, button down-skjorte og kinnskjegg, men håret var Sean Connery-kort.

Det første han gjorde, var å sette seg på pulten til Jannaen, klassens lynfrekke anfører. Det ene buksebeinet til Mæland hadde gått en håndsbredd opp slik at Stig kunne se at sokken hans var påført et slags våpenskjold i rødt og svart.

– Dette er et kritt, sa Mæland.

– Du går honen pitle meg fort frem, lærer.

– Men du henger med, gjør du ikke? spurte Mæland og brakk krittet sitt i to. Så rakte han den ene stumpen til Jannaen. – Nå vil jeg at du skal gjøre meg en tjeneste, Jan Erik.

Det hadde ingen sagt før. Hva Jannaen egentlig het.

– En … tjeneste? stammet Jannaen.

– Bare en liten en. Men ofte er det slik at det er de små gjerningene som har størst ringvirkninger. Du vet hva en ringvirkning er, Jan Erik? Vi må ikke slå opp i ordboken for deg?

– Nei, det … det går bra, det …

– Godt. Særdeles godt. Det du skal gjøre, er å gå opp til tavlen. Der skal du skrive en setning du skal få av meg. Men du skal betrakte den som din. Som om den kommer fra dypet av hjertet ditt. Fra dypet av hjertet til hele klassen. At dette er noe vi er sammen om. Til Dovre faller. Skal vi si det sånn, dere?

Ingen sa et kløyva ord. Men Mælands øyne sa det for dem. Enstemmig vedtatt, tenkte Stig.

– Men da gikk vi da, Jan Erik. Hypp, hypp.

Som om Jannaen, eller Jan Erik som han fra nå av nesten måtte kalles også av sine jevnaldrende, var en varmblodshest på Nesttun travbane. Noen humret. Mæland humret selv. Han hadde humor. Jan Erik virket for fortumlet til å humre, sto som et spørsmålstegn under kartrullene i den gule og svarte trøyen med knepping langs kragebeinet.

– Du skal skrive følgende, min kjære Jan Erik: Vi er fremtiden, og den skal vi skape i vårt eget bilde.

Blokkbokstavene hans trakk mot høyre og dalte som ovarennet i en hoppbakke, men da han hadde gjort seg ferdig med den påbudte skriveøvelsen, gikk Mæland bort og tok ham i den krittholdende hånden og hevet den så langt den gikk.

– Well done. Vi har nå inngått en allianse med fremtiden. Jeg er her for å gjøre store ting med dere. Men store ting må det samarbeides om. Jeg skal være veiviseren deres til den forjettede fremtiden. Dere skal gi meg gode arbeidsforhold. Og den fremtiden vi skal meisle ut, er fremtiden til frie mennesker. Fremtiden til modige mennesker. Fremtiden til dem som tør å tenke nytt og leve nytt. Og det er dere som i første rekke er fremtiden. Jeg er bare fremtidens budbringer. Men det er jeg i all beskjedenhet søkkande god til. Vi skal gjøre hverandre rasende dyktige. Og farlige. Farlige for all vanetenkning. For all åpen og skjult undertrykkelse. Farlige for alle besteborgerne som går med flosshatt og meterlange sløyfer i morgenprosesjonen den søttende. Farlige for all øvrighet. For all urettferdighet. Vi skal gjøre hverandre til frihetens og fremtidens fanebærere. Men da må vi stå på. Da har vi ikke et sekund å miste. Så pigg ned igjen til pulten din du, Jan Erik. Ta en storrengjøring av den, og spiss både ørene og blyanten. Men la setningen din stå som det manifestet den er ment å være. Stå til Dovre faller, den også. Det blir ubeskrivelig lenge til. For her er det vi, elitedivisjonen i 7B, som bestemmer.

Stig kunne nesten ikke sitte stille. Mer, ville han fare som en sputnik opp fra stolen og forlange. Si mer, lærer! Si mer om fremtiden! Si mer om friheten! Si mer om oss! Si mer om deg selv! Si hva du vil, bare du sier noe!

Fra den dagen av var Mæland klassens store idol. Mæland var Ringo. Mæland var Paul. Mæland var John. Mæland var George. Mæland var hele det forheksende drivet til The Beatles. Det gikk forventningsfulle varmebølger gjennom dem når de kunne høre de skarpladde skrittene hans ute i korridoren. Det var jo fremtiden som kom. Den som spritet opp selv den trøtteste lærebok. Stig pugget gammelnorske gloser. Pugget kongerekker og Kalmarunion. Alt gikk lekende lett. Mæland fikk alle til å yte over evne. Og det at noe var godt, særdeles godt, var den gjeveste utmerkelsen i universet. S-ene til Mæland var lik Nobelprisen.

En onsdag i mars var det nettopp den Stig fikk, Nobelprisen i litteratur, selv om den ikke nådde utover et uutluftet klasserom som Mæland holdt ham igjen i etter siste time. Mæland var sjelden å se bak kateteret. Brukte det bare som rundingsbøye. Nå satte han seg tvers overfor Stig. På pulten til Tore, han med hareskåret fra borte i Klaus Hansens vei. I hånden holdt Mæland Stigs besvarelse i norsk stil. En valgfri, ubunden besvarelse. Bundne besvarelser hørte den tråkige fortiden til. Det Mæland ville ha, det den fargesprakende fremtiden ville ha, var landevinninger. Omveltninger. Rene revolusjoner.

Det Stig først hadde kladdet og så ført inn med fyllepenn over ni og en halv tettskrevne sider, handlet om et skip. Et skip som kunne ha blitt sjøsatt på BMV. Som faren kunne ha vært med på å kle med stålplater før han strøk med av supingen sin. Et strålende opplyst passasjerskip som seilte inn i et forrykende uvær og gikk på et undervannsskjær. En brottsjø trakk det av igjen, men da hadde det et stort hull i skipssiden. Og det var ikke livbåter nok til alle. Det ble tumulter på tørre never for å komme med. Skudd ble også avfyrt før skipet satte baugen opp mot den forrevne himmelen og forsvant i dypet.

– Jeg har fulgt med på deg, Stig, sa Mæland og stokket stilarkene lempelig mot pultkanten. – Det har du kanskje merket. I en klasse er vi alle like. Men noen er likere enn andre. Fremst blant likemenn. Det er der jeg vil plassere deg. Og det litterære skriftstykket jeg sitter med her, stadfester den vurderingen. Som en ærgjerrig sannhetssøker skriver du om hva vi mennesker i ytterste konsekvens er i stand til å gjøre mot hverandre. Du skriver om mørket. Og om strimen av lys i dette mørket. Du skriver slik at jeg kom til å tenke på Titanic. Det gjorde sikkert du også. Alt vi skriver og alt vi tenker, har vært skrevet og tenkt før. Men ikke akkurat slik. Og i historien din ser jeg det unike ved deg avspeilet. Hva du med litt bistand kan bli til. For du er med på denne havaristen, er du ikke? Du skriver deg inn i denne nådeløse kampen for å få en morgendag under solen og ikke på havets bunn. Det er din, det er min, det er kampen til alle og enhver. Men din er blant de tyngste, har jeg hørt forlydender om. Det kan vi ikke ha noe av. Vi kan ikke la en uslepen diamant som deg gå til spille, kan vi vel?

Mæland la hendene rundt Stigs overarmer, hender han dovnet litt bort av.

– Hva … mener du?

– Hva jeg mener? Jeg mener noe så ømfintlig som hjemmet ditt. Jeg mener at alt kanskje ikke er som det skal være der. Jeg mener at du har harde dager. Det er da du skal vite at du kan komme til meg for å slikke dine sår. At jeg står til din ubegrensede disposisjon. Jeg snakket vel om store ting da jeg introduserte meg for klassen, gjorde jeg ikke det? Vel, jeg tror jeg ser de store tingene foran meg nå. Det du og jeg kan komme til å utrette sammen.

Mælands proklamasjon ga Stig følelsen av å vannplane ut av skolen. Han kjølnet ikke før han var langt nede i Bøhmergaten. Under takskjegget til en falleferdig garasje sto tre ungdommer og mekket på en motorsykkel. Stig var også ungdom. Men dette var 17-18-åringer. Beryktede ungdommer. Bøhmergatens skrekk. Kurten og Harryen og Olaien. De fiste gatelangs på de plomberte totakterne sine og laget så mye kvalm som de hadde ork til.

– Hei, du der, kom hit litt, gaulet Kurten.

Stig så seg rundt i det evinnelige regnet, spilte teater.

– Du, ja. Stig Snellingen himself.

Det var Olaien som snakket nå. Stig så nesten ikke forskjell på dem. De var som snytt ut av nesen på hverandre. Motorsykkelen var en grønn og hvit Norton Jubilee 250-kubikker. Olaien slo tilbake bremmen på sydvesten hans da Stig trådte nølende inn på den oljeflekkede garasjestøpen.

– Må jo se deg, mann. Den søkkvåte sombreroen der er bare i veien.

Kurten lo hest. Så hadde Stig Harryens hånd i nakken.

– En bønnestengel som deg må jekke seg ned litt. Folk kunne tro du var en stigebil og begynne å klatre på deg.

Det oste blodpudding av pusten til Kurten inn i Stigs øre der han ble most ned i motorsykkelsetet.

– Skal ikke oppholde deg lenge i dette drittværet. Det er bare noe vi dør etter å få vite, og det er om hun er ledig.

– L-e-d-i-g? bokstaverte Stig. – Hvem …?

– Hvor mange kan det være snakk om når du tar en liten håndsopprekning oppe i kåken din? Du er vel ikke så koko at du tror vi er på barnerov og har søsteren din i kikkerten?

– Vi er keene på de godt modne, sekunderte Olaien.

– Så da spør jeg deg igjen, overtok Kurten. – Er moren din med de daiene ledig for litt baluba? Kan du høre med henne for oss? Om vi får rabatt også, siden vi er tre. Og ikke si at vi er store i kjeften. Vi sier jo bare det hele Solheimsviken sier. At hun er en fin liten hore.

– Si det du også, oppfordret Olaien.

– Ikke vær blyg, mammadalt, hang Harryen seg på med.

Hånden hans brakk nesten nakken på Stig nå. Ranselen forskjøv seg. Sydvesten forskjøv seg – kvelende ned over nesen og munnen. Det var som om alt i ham streiket. Som om han hadde sniffet seg halvdød på lynol.

– Hun er … breket han inn i det trevlete sydvestfôret.

– Ut med språket, hveste Kurten.

– En … hore, kom det som om han kastet opp.

– Høyere. Så det kan høres helt ut til Møllaren.

Stig sa det høyere. Før han brakk seg så magesyren skvalpet i sydvesten bare for å bli snortet tilbake igjen opp gjennom nesegangene. Så fisket han til seg den utskjemte sydvesten. Kunne ikke gå uten den. Det var som om sydvesten var det eneste som var igjen av ham. Det eneste som var igjen av den uslepne diamanten Mæland hadde gjort ham til. Han snudde sydvesten på vrangen, med spysiden ut. Regnet kunne også føre noe godt med seg. Nå ville det gjøre det rent etter ham.

Noen ga ham en dult i ryggen så han holdt på å ta Nortonen med seg i fallet.

– Hils hem. Hils helt inn i sprekken til ludderet ditt. Si at vi har ladet kanonene våre …

I koksskuret trommet regnet som et helt buekorps mot bølgeblikken. Stig grov i den snauspiste brenselsbeholdningen med begge hender og slapp koksbitene ned i åpningen mellom leggbeina og gummistøvlene som hadde stått igjen etter faren og var flere numre for store. Koks ga den beste beskyttelsen hvis en grevling gikk til angrep og bet seg fast i foten, hadde Stig lest et eller annet sted. Han hadde lest for mye og gjort for lite, fant han ut. Han måtte rette opp den skjevheten, og det snarest.

Mona kom løpende mot ham som hun alltid gjorde når han kom fra skolen, for å kaste seg i armene hans selv om den feiersvarte oljehyren hans var aldri så klissvåt. Håret hennes sto til alle kanter. Det ene kinnet var stripete av skitt siden ingen passet på henne når ikke han gjorde det.

– Du er sen, Stig. Hvorfor er du så sen?

– Fordi, sa han og lot ranselen dunke i gulvet.

– Fordi hva?

– Ikke mas. Gå bort til kjellerluken og vent på meg der.

Mona lystret med hengeleppe.

Kjøkkenbordet var bare en sponplate som kunne slås ut fra veggen, men moren hadde fått munnstykke til sigarettene sine. Hun hadde på seg en fiolett angoragenser og et svart, trangt skjørt med splitt i siden. Sminken lå som glasur over det hjerteformede ansiktet. Hun smilte med rubinrød munn, et smil som fikk Stig til å trekke til seg døren så det ga gjenlyd i hele huset.

Det sto klinkende klart for ham nå – hvor mye han innerst inne alltid hadde visst om hva moren drev med når hun ble kjørt bort i bil. Du er en sannhetssøker, hadde Mæland sagt. Du skriver om det vi mennesker i ytterste konsekvens er i stand til å gjøre mot hverandre. Om mørket og om lyset. Da var det vel det han gjorde. Men han skrev bare om moren. Det var alt han kunne skrive om. Det var hun som var hans Titanic. Skipet som ikke kunne synke. Det var det han hadde tenkt. Fordi han ikke hadde noen andre tanker som kunne erstatte dem som ble borte hvis han sluttet å tenke slik om henne. Det var derfor han hadde forskjønnet henne, trukket et slør som i Tusen og én natt foran den sannheten som vellet opp i ham som kloakk fra en septiktank der han gikk mot henne med de koksfylte støvlene. Den sannheten Mæland hadde vært så hensynsfull å bare pirke borti, men som Stig hadde fått rett i fleisen av plageåndene nede i Bøhmergaten. At moren spriket med beina for mennene hun ble hentet av. At å bli hentet var å hore.

– Nei, men Stig da, som du ser ut. Hvorfor har du ikke tatt av deg yttertøyet?

Moren var lett og fin i stemmen der hun satt på den trefotede krakken. Som om hun ikke hadde en bekymring i verden. Ingen grunn til å frede henne i dag, selv om det bare var et par sigaretter igjen i 20-pakningen. Nattelivet hennes var avslørt. Stig foraktet seg selv så sterkt for at han hadde latt seg lure, at han skar tenner.

– Men jeg fikk S i norsken, sa han.

– Skolelyset mitt … Og jeg, jeg blir hentet tidlig i dag. Det er jo en liten fjær i hatten det også …

– Du trenger ikke å komme tilbake.

Det ga et lite sett i koksen da Stig strakte seg etter brødkniven med brunt skjefte og tre kobbernagler som lå og glimtet på kjøkkenbenken.

– Hva snakker du om nå, Stigemann? sa moren med et forpustet drag av sigaretten.

– Om deg. Vi vil ikke ha deg her.

– Slutt med det sludderet. Og legg fra deg den vemmelige kniven. Jeg har det vanskelig nok som det er om jeg ikke skal ha deg stående over meg som en tordensky også.

– Hold kjeft.

Han hugget kniven så hardt ned i sponplaten at askebegeret spratt i gulvet og han kjente smertestingene helt opp i drøvelen.

– Hvorfor gjør du det ikke selv? sa han og riglet litt på kniven. – Det pappa gjorde. Du kan gjøre det med denne her. Den er skarp nok til det hvis du bare tar litt i. Bedre at du gjør det enn at andre folk gjør det for deg, sånn som du oppfører deg.

Moren hadde kommet seg av krakken, sto og veivet med munnstykket.

– Stig … du må ikke … Det går da helt greit med oss, gjør det ikke? Men jeg er så glemsk, forstår du. Husker ikke hva vi har i huset og hva vi burde ha i huset. Får ikke til det der med brød og melk. Har ikke anlegg for … den daglige dont. Men det har jeg jo deg til. Og faren din før deg. Han var huslig, han. Jeg? Jeg vil bare ha det åpent og fritt, jeg. Være ute blant folk …

Morens svulmende hårfrisyre hadde krympet litt. Øynene løp ut til sidene som klinkekuler.

– Det kryr av rotter i kjelleren. Er jeg huslig nok for deg da – når jeg har kverket dem?

Mona satt på kjellerluken med knærne opp under haken.

– Skal mamma gå?

– Men det skal vi også.

– Ned dit? sa Mona og så i gulvet.

– Ned dit, ja.

– Men det er noe der nede.

– Det er det.

– Er det derfor du har koks i støvlene?

– Kanskje det.

– Jeg har sett dem, må du tro. Alle de som tasser sånn. Selv om du sa at jeg ikke skulle se. Og høre. Men jeg ser når jeg ikke ser også, jeg, Stig. Og hører når jeg ikke hører.

– Da er du som meg. Og nå skal vi ut på nye eventyr.

– Må vi?

– Ja, sa han. – Vi må. Noen må ville noe i dette huset …

Med en følelse av at en streng i ham hadde røket, røsket Stig opp luken. Gikk først ned. Var brannseil for Mona. Det var en annen lek de hadde. At hun skulle la seg dale som et snøfnugg mot de sterke armene hans. Hun fikk sitte i trappen mens han gikk bort til vaskekummen. Det var vann over hele gulvet. Han åpnet kranen. Dynket seg i ansiktet. Hånden som hadde støtt kniven i sponplaten, dirret ennå. Det lovet bra, tenkte han.

Han så den. Selv før han slo på lyset, så han den. Som om den hadde grodd fast, satt rotten der oppe på murkanten. Spissere i snuten. Mer stridslysten.

Med blodfylt ansikt og med håndstøtte i kummen, sparket Stig skrått oppoverrettet av full kraft. Men rotten fintet ham ut. Støvelen knallet i veggen til side for sværingen, som hadde gått opp på to bein og hengte seg snarrådig på foten hans. Med piskende hale. Mona hylte. Stig skar tenner igjen, men nå over den verdige motstanderen han hadde fått.

Rotten pilte opp støvelskaftets snøring. Pelsen var sleip som smult. Han fikk ikke godt nok tak rundt halsen. Rottebeistet buktet seg fri. Bittet ga ingen smerte. Bare en tung, vassen varme i håndleddet.

Halvt hysterisk forsøkte han å skrape rotten av mot kummen. Den tok gulvet som om den hadde flottører. Øyeprikkene lyste pissegult.

Dette sparket var en fulltreffer. Rotten ble dengt inn i veggen, men var ikke mer groggy enn at den på ny limte seg fast til støvelen, flenget opp gummien og gnuret mot koksen. Stig ble paralysert. Koksen var beregnet for grevlinger. Ikke for en skrekkfilmrotte som kom til å bite foten hans tvert av.

Det svartnet litt for ham. Så supte han seg full av luft. Den skjellete halen var rottens svake punkt. Halen som var så lang at selv ikke den mest spretne rottejævel ville kunne skyte rett opp i luften i hele halens lengde og få ham til å slippe taket.

Han roterte så koks ploppet ut av støvlene. Rotten pep nå. Syltynne toner som han fikk svettebyger av. Halen ble lengre og lengre, virket det som. Rotten slo som et prosjektil inn i fronten på kummen. Skinnet som holdt innvollene på plass, sprakk med et bløtt poff. Hele rotteskrotten ble mørbanket til en slunken, grålig grøt. Mona hylte i fistel. Men Stig slo ufortrødent. Slo til han bare hadde halen og en liten pelsdott igjen i hånden.

Da han fikk rettet ut alle fingrene, tok han hendene opp til ansiktet og smurte seg inn med det han hadde gjort. Siden han ikke kunne smøre seg inn med morens leppestift.

Mona hulket stille borte i trappen.

– Nå var du slem, Stig, snufset hun inn mot skulderen hans.

– Ja, nå var jeg slem. Men jeg var det for din skyld.

Ovenpå så han ikke noe til moren. Kniven sto som et lite solur i sponplaten. Fra den knøttlille gangen gikk han ut på den gjennomrustede dørristen. Regnet hadde gitt seg, og det hadde klarnet opp så han kunne se hele Vidden der han hadde langet ut med Rune og den turglade familien hans så sent som sist søndag.

Mona kom og fortøyde seg til Stigs lår.

– Du skal vel ikke gå, du også?

– Nei, sa han. – Jeg skal aldri gå noen steder uten deg. Vi må bare finne noen andre å gå med. Så vi ikke blir så slitne.

– Ikke mamma. Hun går jo …

– For seg selv, ja. Men jeg vet om en annen.

– Hvem da?

Stig strøk søsterens viltre lokker ned bak øret med den blodspettede hånden sin.

– Det skal jeg fortelle deg når jeg har drept en rotte til.