Øivind Hånes

Faste måltider

Noveller

Gyldendal

GAVMILDHET

Han ankommer den lille restauranten kledd i en mørk frakk som er blytung av regnvann, men han vekker ikke særlig oppsikt av den grunn. Alt annet er vel også vått og bekmørkt denne førjulskvelden. Det sies blant folk her i byen at Bremerhaven i desember vil gjennomtrenge alt og alle med sitt fuktige mørke. Da er det nok lettere å legge merke til denne unge mannen fordi han bærer omkring på så mange ulike pakker og poser. Han er en av disse som har økt sin beholdning av eiendeler ganske betraktelig i løpet av en hektisk ettermiddag i havnebyens julepyntede forretningsgater. Han setter seg ved et av vindusbordene, der han har utsikt til gatene utenfor, som i denne tette tåka blir til svakt opplyste kanaler, der strømmer av damp pustes stille innover fra sjøen som langsomme dønninger over brokar og beksvarte vannpassasjer. I hele byen er murgårdenes vinduer klistret fulle av rød, grønn og blå julebelysning i påvente av høytiden. På avstand er det ikke godt å si om disse funklende lysremsene tilhører en bordell eller bare en ordinær familieleilighet.

Restauranten er tynt befolket, det er da fredags kveld? Bare ved et par av bordene sitter det gjester og drikker øl. Ingen som spiser. Hvite vegger, men rommet har allikevel en nokså dunkel og halvmørk karakter. Sannsynligvis ganske lenge siden noen har brukt kosten her inne… Uansett så var det deilig å få sette seg ned. Han er temmelig sliten, har gått langt, har lett etter presanger, etter passende julegaver fra utlandet. Det er siste kvelden før han skal hjem, og han har julepresanger til alle dem der hjemme. En flott sveitsisk kniv til lillebroren. Et smykkeskrin laget av en konkylie til moren, og en helt spesiell pyntegjenstand skåret ut i tre til faren. Skal bestille mat, tar i mellomtiden fram smykkeskrinet som han kjøpte i en av suvenirbutikkene i den store handlegata, titter på alle de fine detaljene som er i det. Hun kommer til å bli så glad for det… Kelneren kommer, en kineser av et eller annet slag, hurtige bevegelser på fyren, småløper eller nærmest smetter bortover gulvet; han bestiller øl, må ha litt mer tid på maten, takk… Kineseren går. Hva med suppe? Kanskje en tallerken med kyllingsuppe? Og deretter litt fisk. Det burde gå bra. En øl, suppe, og så fisk. Kanskje også dessert, dersom han orker. Joda, dette er det han skal ha. Gjør tegn til kineseren, som kommer småløpende eller smettende fram fra sitt årvåkne liv bak en lettvegg. Kelneren titter blidt og interessert på konkylieskrinet mens han tar imot bestillingen:

«Nice, Sir!»

«Ja, yes…»

«Good.»

«Ja, it is good…»

«Chicken soup, Sir?»

«Yes, thank you…»

«German beer?»

«Yes, please…»

Et nytt følge kommer inn, setter seg på et bord ikke langt unna. Tre mørkhudete typer, nord-afrikanere? Kanskje Marokko? Eller Algerie? Forresten, det var to egyptere i maskinen på båten over fra New York for et par år siden; kunne faktisk minne litt om disse fyrene her… Ser nærmere på dem, kanskje er det ikke dem allikevel? De gjør ihvertfall ikke tegn til at de kjenner ham. Nåvel, flere gjester: Bra. Det liver opp den noe dystre og nesten litt triste stemningen her i lokalet. Han liker ikke restauranter når de blir for stille og tomme. Noe tvungent og trykkende over slike steder da, han føler at han på en måte må bestille mer enn hva han egentlig trenger å ete, nærmest for ikke å såre kelneren, sånn at denne ikke skal bli skuffet, eller få problemer med sjefen, fordi omsetningen ikke oppfyller de forventningene som…

Afrikanerne bestiller øl og mineralvann samt noe å spise. Han vil egentlig ikke lytte, men det er så små avstander mellom bordene her inne at han blir en lytter selv om han ikke går aktivt inn for det. Kanskje er han sugen på en prat, han har jo gått aleine hele dagen i disse våte og halvt opplyste vintergatene. Ølet hans kommer sammen med den smettende kineseren. German beer. Tysk øl. Kaldt, men ikke for kaldt, og veldig godt, faktisk, ah…det skummer sånn akkurat passe… Han skal hjem, heldigvis, etter en ti ukers tur; tørrlast. Gleder seg nå. Gleder seg til å se igjen dem der hjemme, landskapet i hjembygda… Her i Bremerhaven er jo alt bare havn, havn og havn…luftrommet over havneområdet som han har gått litt rundt og tittet i er bare enorme kraner, kroker og stålvaiere. Nesten litt truende. Halvmørket, den helvetes tåka og det evinnelige småregnet…som om disse kranene kommer ovenfra, ned fra himmelen på leiting etter bytte; ute etter å jafse ham i seg når han passerer under dem. En ser jo ikke toppen av disse konstruksjonene i den tette tåka og det manglende dagslyset…ganske uhyggelige saker! Når mørket senker seg over havna, sender kraftige lyskastere ut et gulhvitt lys som frambringer gigantiske skygger fra hundrevis, tusenvis av heiseanordninger som henger der med sine muskuløse kjettinger og stålkjefter over lektere, prammer, tankere og bulkskip. Tusener, millioner av tonn med last i løpet av et år. Uhyggelig. Så stort… Denne kinesiske restauranten var den første han fant her i området, på veien ned til det enkle hotellrommet han har leid for natta. Måtte bare gå inn her. Det er greit nok. Toget går i morgen tidlig, best å være opplagt, legge seg tidlig. Det er fryktelig slitsomt å sitte så lenge på tog dersom man har løpt omkring og drukket dram halve natta.

Han ser ned på den lange, smale pakken som står på gulvet ved siden av ham. Kjenner seg lykkelig sammen med den. Ti uker er veldig lang tid. Sjøfolk; trivelige å treffe, men sannelig er det også en velsignelse å forlate dem. Ti uker… Han drikker en god slurk av det lyse ølet. German beer, sa kineseren. Han visste nok å anbefale det beste; dette var jo virkelig et godt øl! Men nå må han altså bare se litt mer på denne utskårne gjenstanden som ble innkjøpt til faren, må pakke den litt opp, bare litt: Som han kommer til å bli glad for den! Det er alltid stor stas å kjøpe med saker og ting fra fremmede land til dem der hjemme. Sist gang hadde han med seg en helt spesiell fotkrakk i mørkt tre med skinnsete som var formet som et neshorn. Gangen før der var det en enorm, lysende globus. Morens venninner ga seg over. Hans gode smak var velkjent i nabolaget. Alle pyntegjenstandene hans ble lokale attraksjoner, og sånn ville det bli denne gangen også, det kjente han på seg. Kanskje mer enn noensinne, for denne gangen hadde han virkelig skutt gullfuglen…

Kineseren er der med kyllingsuppen, og får umiddelbart øye på toppen av den lange, smale gjenstanden på gulvet som stikker fram fra gråpapiret. Et hode. Sortlakkert, men med hvite øyne og røde lepper. Et negerhode. Blå pupiller som stirrer ut fra hvitmalte øyne.

«Nice, Sir.»

«Yeah…»

«Expensive?»

«…sure.»

«For cigarettes, Sir?»

«Yes, for…smoke, my father, he…smoke pipe and also he roll cigarettes…»

Så faller han for fristelsen, i et eneste fatalt øyeblikk gir han etter for trangen til å dele gleden med noen: Er bare nødt til å vise kineseren mer av denne figuren. Kineseren blir med ett en venn han kan snakke med, og uten forvarsel kommer en tynn negerskikkelse, en meter høy og utskåret i tre, til syne dypt nede i det grove papiret den er pakket inn i. Den holder en kobberbeslått skål ut i luftrommet foran seg, beredt til å ta imot aske fra røykesaker. Den er iført en slags uniform, sånn at den skal kunne likne en piccolo eller en annen gjenkjennelig form for tjenerperson. Han frigjør den helt fra gråpapiret, sånn at kineseren – tydelig svært forbauset over dette høyst uventede synet – kan se den skikkelig.

«Very nice, Sir.»

«Yeah.»

«Exclusive.»

«Yes, yes…»

«Very good.»

«Yes, very good…»

Stoltheten hans; så vanskelig, så umulig å holde den tilbake. Han deles på midten og faller i begge retninger på en gang: Denne kineseren kommer settende fra et kjøkken, og får se toppen av trofeet idet han skal servere ham en bolle med kyllingsuppe. Ikke til å unngå, og så må det bare vises fram, det unike trofeet…nesten som om han allerede var hjemme i dette øyeblikket, at den lange hjemreisen som ligger foran ham med et knips var over, forbi, avsluttet. Den lille kineseren blir forvandlet fra ukjent kelner i fremmed havn til fortrolig venn, en han kan stole på, som tryller ham hjem til familien og huset og de faste plassene ved salongbordet i vinterkveldene… Men, det er også denne andre delen i ham, den som bærer den umiddelbare usikkerheten; føler kineseren at han trenger seg på? At han vil trekke ham inn i noe som strengt tatt er ham uvedkommende? På midten. Deler seg mellom kineseren som venn og kineseren som kyllingsuppe, restaurant og kelner. Løfter nå den lakkerte negergutten ut av papiremballasjen, opp på fanget med den, sånn at den kan tone fram i helfigur; et sortlakkert hode og et par utstrakte armer rager dermed høyere over gulvet enn kineseren, som stirrer forbløffet på gjenstanden.

«…more beer, Sir?»

«Yes! Please!»

«German beer, Sir?»

«Yes, yes…very good beer!»

«Thank you, Sir…»

Forvirret stolthet: Dette var jo virkelig et kupp, heller ikke så veldig dyr, men det har han slett ikke tenkt å fortelle til kineseren…utskåren, utsøkt håndarbeid, og han ser det for seg: Plassen i den lille stua deres der han tenker seg at den skal stå. Ved siden av farens favorittstol, på motsatt side av stålampa, sånn at han kan slippe å måtte strekke seg bort til salongbordet hver gang han skal… Kineseren forsvant… gikk ut etter øl, og han blir sittende rådvill tilbake med kyllingsuppe, gråpapir og et meterhøyt negerbeger i utskåret, sortlakkert tre. Faller i to retninger. Tomheten; sa han for mye? Denne følelsen av å ha tømt seg, av å ha gitt bort noe på forskudd, noe som ikke ble verdsatt høyt nok av den som fikk… I en eneste jafs er fortroligheten med kineseren oppspist av dette andre. Han kunne jo bare ha vært en vanlig spisegjest med suppebolle og suppeskje. Isteden begynner ting nå under overflaten å anta en ny hastighet. Han tømte seg, han delte seg, han falt i to retninger, og hastigheten bare øker. Splittelsen er et faktum, nå kan alt skje, nå vil alt bare skje av seg sjøl, dersom ikke… Kineseren er jo en kelner. Kineseren er vel en tallerken med kyllingsuppe som ble båret inn til ham av en kineser fra et kjøkken han ikke ser og som han aldri skal se. Hvorfor i helvete skulle han nå egentlig pakke ut en gave som ikke skulle pakkes opp før om to dager, hjemme hos foreldrene, langt, langt vekk fra Bremerhavens kyllingsupper og blygrå havneområder? Noen har kjøpt en haug med gaver. Utover gulvet i en kinesisk restaurant. Gråpapir. En meter høy. Et askebegertårn. Tomheten og en intens anger, noe som setter alt i bevegelse, som endrer alle retninger, og han må forsøke å få negerbegeret inn i innpakningspapiret igjen, sånn at ikke…

Afrikanerne, de tre typene, samtalen deres, stille, plutselig stilner den av: Hvorfor? Han oppdager til sin forskrekkelse at han fremdeles sitter der med…med negerstatuen i fanget, slik at den rager høyt opp mot taket, mot lysekroner i et gulhvitt tak som allikevel bare er skitt og tyngde…må jo bare pakke denne bort nå med en gang, men det er vanskelig å finne de riktige bevegelsene, fordi…kjenner en slags sorg, det koker, det er en forvirring, en slags fjernhet til hele denne situasjonen, han angrer, men kan ikke unnslippe, for det er en merkelig avstand til det hele…til kyllingsuppen og ølglasset, til kineseren, restauranten, og hele denne fordømte tåkedampende havnebyen… Afrikanerne, de snakker ikke lenger. De…de stirrer…på ham, eller rettere sagt, på… Han senker det svartlakkerte trebegeret ned fra fanget. Taket fjerner seg fra guttens glinsende hode, eller rettere sagt… Og alle disse afrikanerne, disse tre typene ved det bordet to bord bortenfor, de…på en måte så er stillheten deres mer en slags, ja, nei…det stopper. Alt stopper opp nå. Ok. Så la det stoppe… Så hva nå? Han kunne jo gjøre noen bevegelser med statuen; kunne løfte negeren opp og ned, lage en slags huske. La oss huske negeren: Løfter, vugger opp og ned. Begerets hode som en dupp over og under bordplata. Ganske befriende det hele nå… Ingen av afrikanerne reagerer. Bare en gjeng med alvorlige pokerfjes. De er nok seriøse, de der… Han forsøker å le mot dem, stopper vuggingen og løfter glasset sitt, hever det, skåler med dem, men de reagerer ikke, svarer ikke, gjør ingenting, sier ingenting… Taushet. Faen.

Negrene, de stirrer. Egyptere og svartinger, de sitter der uten et ord, og bare røyker, og sier ingenting, stirrer rolig på ham, og… Jamen så slutt nå til helvete å stirre sånn på meg da for svarte helvete!!!

Roper. Han ropte. Ropene kaster seg fremdeles jamrende fram og tilbake i lokalet, lenge etter at alt har blitt stille. Noen andre stemmer kan nå høres, fra andre deler av restauranten. Kineseren kommer ut fra kjøkkenet, han har med øl, pluss noe mat på en tallerken, holder den i lufta foran seg, er det fiskeretten som kommer? Har jo bestilt grillet fisk med ris, og…men så: Ropte. Noen som ropte. Afrikanerne ropte. Afrikanerne sier ingenting. Det er lenge siden de der svarte typene sa noe som helst. Jada, det var han som ropte… Og hva så? Kinesermannen ser ubevegelig på ham. Disse øynene… En smal munn. Ding dong, og kinamann. I want your fish. Fishy fish China…! Kineseren lytter årvåkent til gjestens nye stemme. Setter fra seg ølet på et tomt bord, og peker. Peker mot døra. Setter fra seg tallerkenen på det tomme bordet. Peker til gjesten og gjestens nye stemme. Sier: «Bitte bezahlen, mein Herr…»

Gjesten reiser seg med kantete, klossete bevegelser, får se middagen han aldri skal få spise: Fisken, en grillet fisk, med hode, vakkert lagt ut på et leie av ris. Han klarer ikke ta øynene fra den. Den ser så fredelig ut; den sover. Den ser ut som den får være i fred, det som han også så inderlig ville ha gjort akkurat nå: En drøm, at det bare var en drøm…at dette aldri hadde hendt, at han kunne hoppe bakover i tida, bare et par minutter…! At han ikke hadde ropt sånn rett ut til de tre afrikanerne, at kineseren fremdeles hadde stått inne på kjøkkenet sitt og laget til den der deilige fisken til ham, og ølet, dette nydelige, lyse ølet…og at han aldri, aldri hadde villet vise kineseren den der fordømte idiotiske negerstatuen, at han aldri noengang hadde løftet den fordømte negeraskesaken opp mot taket på den måten, sånn at de tre typene ved det bordet der borte hadde sett den på akkurat den måten, og… Faen. Om igjen, vær så snill… Bare denne lille biten av livet mitt, jeg mente det slett ikke, jeg bare var så glad for å kunne…

Vil si unnskyld, mente det virkelig ikke sånn, men: Strekøyne. Ding dong stengt. Fisken er ferdig grillet, og sover nå på et bord. De vil ha ham ut. Ut, ut! Kom deg bare tilbake til regnet og de dampende kanalene der ute. Skal gå. Seng av ris. Jada. Skal gå, her er penger, skal gå nå, men må da få ta med meg pakkene mine, og…

Dører som lukkes. Ei dør lukkes bak ham, han er ikke mett, men vil aldri kunne spise igjen. Til hotellet? Skal han da ikke gå til hotellet? Har noen ærender først. Ned til vannet, går helt ned til ei brygge, der han i lyset fra de vanvittige lyskasterne og i skyggen av stålkjever river et altfor stort gråpapir av et helvetes negeraskebeger. Spytter to ganger på det mens det står på bryggekanten, og så tar han sats og tupper til det så det venger ut i det gulmøkkete havnevannet. Værsågod! Spis det! Det flyter. Begerhodet flyter. Flyter som en dupp, danser opp og ned i det forgiftede vannet her inne ved kaiene. Kan da for helvete både duppe og flyte omkring hvor det vil. Om ikke lenge så synker det jo uansett, synker, som alt annet som havner i vann. Kaster konkylien nå. Kaster dette beige skallet langt, langt ut i bassenget. Trenger det slett ikke, trenger ikke presanger som dette lenger. Og konkylien kommer jo fra vannet. Smykkeskrinet konkylie er født i vann, og skal tilbake til vann. Kniven…brorens kniv…han står med kniven i handa, ser den plutselig gå begge veier; ser at kniven går samme vei som negerbegeret og havets brusende smykkeskrin, men også at den glir tilbake i frakkelomma hans. Det siste. Ikke kast den kniven. Den kan bli god å ha seinere i dag. Seinere i natt. Noe i ham sier dette: «Ikke kast den kniven…bli god å ha…i tilfelle noen skulle…seinere denne kvelden…»

Hodet; opp og ned, dupper opp og ned i vannets sorte overflate, driver utover. Leiter etter en stein, finner ingen steiner her nede. Hvite øyne, det hadde hvite øyne…

Så går han med raske skritt bortover kaiene. En ung mann kledd i en våt frakk, men det er mest fordi alt som eksisterer er gjennomtrukket av noe vått, rått og kaldt i havnebyen denne vinterkvelden. En isende fuktighet som skal trenge seg videre innover i ham. Inn der hvor han står, der hvor han går, og helt inn dit hvor han tror at bare han og ingen andre er. Inntil han plutselig ikke lenger finnes.