Geir Pollen

Kallemann

Roman

Gyldendal

Selv om ingen snakket høyt om det før mange år senere, visste jeg fra første stund at Karl Hjalmar – Kallemann, som vi kalte ham i familien – klådde på kusinene mine. Jeg pleide å kaste et blikk over skulderen og få øye på ham bak gardinet i det nordvendte vinduet på onkelsoverommet mens vi sprang langs åkerkanten, gjennom gresset som pisket leggene våre røde og såre helt opp til knærne og fikk meg til å tenke på salt hav, på brenninger og brennmaneter, enda jeg til den tid bare hadde levd tre av mine tretten år ved havet: Marie, min søster, først i den skinnende hvite trusen med en rosa sommerfugl på høyre side av navlen, deretter Liv og Ann, kusinene mine, og jeg til sist. Somrene var så lyse den gang, på gården hos mormor i barndommen min; et skyggegrått eller melkehvitt lys som ikke kom fra solen – den var nesten alltid borte, husker jeg – men fra skyene som tårnet seg opp over Berget i nordvest og drev inn over det gule huset, fulle av regn og dette uslukkelige barndommens lys jeg ikke kan minnes å ha sett siden. Selv midt på natten kunne det sive gjennom gardiner og øyelokk og inn i drømmene mine, tynne dem ut til silkehvite, gjennomsiktige slør som viftet i vinden og gjorde det umulig å stikke seg bort og være usynlig noe sted, om så bare i en drøm. Vi pleide å holde hverandre våkne utover natten, Marie, kusinene mine og jeg. Ulf og Inge, de yngre brødrene mine, var for små til å være sammen med oss, og siden, da de ble litt eldre, så kveldstrøtte at de alltid sovnet før klokken elleve. Når de voksne endelig ryddet pjolterglass og kaffekopper av salongbordet og gikk hver til sitt for å legge seg, listet vi oss ned den brunmalte loftstrappen med knirkingen i det siste trinnet, og ut i den syrlige sommernattstillheten foran huset. Så sprang vi om kapp til utedoen bak fjøsveggen. De voksne hadde fortalt at en kveld under krigen gjemte mormor fjorten hønseegg der, i en liten, treullfôret sinkbøtte som hun firte ned gjennom det ene dohullet i en bomullshyssing, så ikke tyskerne skulle slå kloa i skatten når de kom trampende inn på kjøkkenet hennes grytidlig om morgenen og ville gjennomsøke huset på jakt etter en eller annen serber eller russer som var rømt fra en av fangetransportene som til stadighet passerte gården på vei til leiren lenger nede i bygda. Jentene fikk alltid lov til å vinne disse nattlige kappløpene våre. Jeg stod alene igjen på den kalde skiferhellen foran den rødmalte utedodøren med den grove jernkroken som morfar hadde smidd selv, en gang i sin fjerne ungdom, lenge før han giftet seg med mormor, og hørte dem gripe rundt hver sin glatte treknott og løfte de tre helt like dolokkene av mens de tisket og hvisket i munnen på hverandre. Så var det bare å holde pusten og vente på lyden av de tre urinstrålene som rislet ned i hvert sitt svarte hull, og Liv og Ann som fikk latterkrampe da søsteren min skulle rekke dem dopapirrullen i mørket og mistet den på gulvet så halvannen meter dopapir rullet ut på de blankslitte plankene foran føttene deres. Jeg for min del greide aldri å tisse ned i de hullene, eller overhodet sette meg over dem, uten å se for meg eggene til mormor i den skinnende bøtten der nede i mørket; jeg vet ikke om jentene hadde det på samme måte. Det var så stille og ensomt å stå der ute. Fra skiferhellen kunne jeg se vinduet i onkelsoverommet, og jeg visste at Kallemann stod der, skjult bak gardinet, selv om jeg aldri kan huske at han røpet sin tilstedeværelse med den minste bevegelse. Ellers pleide jeg å hvile blikket på Krokbekken som slynget seg i en stor, åpen S mellom einerne og ormetelgene nedenfor fjøset, med de svarte bekkeørretene som pilespisser i strømfòren under torvkanten på den dypeste siden, som nå, midt på natten, lå i skyggen fra Berget der fjellvåken hadde hekket på en liten lyngkledd hylle i alle år, så langt tilbake noen kunne huske. Om kvelden eller morgenen kunne jeg ligge med vidåpne øyne i sengen og ikke bare høre, men liksom se de klagende skrikene lage lange flenger i stillheten under den grålyse himmelen. De hadde vært der oppe under skyene bestandig, lenge før verden og stillheten ble til, forestilte jeg meg, og fikk alltid de gulbrune myrene som strakte seg innover fjellet i et endeløst bølgende teppe bak Berget, til å tre enda tydeligere frem i tankene mine enn de ellers ville gjort. En gang i tidens løp – når visste ingen å fortelle – hadde den fremre delen av Berget løsnet og rast ut. Det måtte ha vært et kolossalt overheng der oppe fra tidenes morgen; store, mosegrodde kampesteiner lå ennå slengt hulter til bulter hele veien ned mot huset, omgitt av forkrøplet småbjørk, seljekratt og ormetelg, og når jeg stod i det nordvendte vinduet på onkelsoverommet og lot øynene vandre i en rett linje over stabburet, dit morfar hver sommer flyttet ut for å få nattero når feriegjestene rykket inn, og videre oppover den ufremkommelige lia, var det som om noen hadde trevet en øks i blinde og hugget et rasende, blåsvart skår midt i pannen på Berget. Det var der, øverst i skåret, fjellvåken lå på reiret sitt når den ikke kretset rundt under skyene og speidet ned på gården til mormor i barndommen min.

Den gang oppfattet jeg ikke Kallemann som et ondt menneske. Sant å si er jeg ikke i stand til å huske hvordan han trådte frem i min forestillingsverden. Sannsynligvis var han aldri noe annet eller mer enn et halvt utvisket menneske som drev hit og dit i et ingenmannsland mellom min og de voksnes verden. Jeg kan ikke si at det noen gang falt meg inn å betrakte ham som en helt alminnelig voksen mann. Derimot husker jeg, i alle fall i enkelte korte øyeblikk, meget tydelig hvordan kroppen hans så ut. Ja, paradoksalt nok finnes det neppe det menneskelige utseende jeg er i stand til å beskrive mer fotografisk nøyaktig enn Kallemanns lange, magre kropp i enkelte øyeblikk: de store, gulhvite hendene med de harde, runde knoklene i fingrene og håndleddene, som ennå i dag fører tankene hen til hender som sjelden får lov til å hvile – en musikers eller kirurgs ytterst velpleide, alltid geskjeftige hender, tenker jeg meg; det tynne, svarte håret som en fintannet kam hadde lagt i tette, parallelle striper over hodebunnen, men etter hvert som han beveget på hodet, samlet seg i brede, flate remser, glinsende av fett eller hårvann, og lot den buklete, skittenhvite huden over kraniet skinne igjennom med sine ørsmå porer og prikker av flass; det lange, smale ansiktet med den rette nesen og pannen som alltid, selv da han ikke kan ha vært eldre enn jeg er nå, var utstyrt med uvanlig mange helt identiske, horisontale rynker, som om de var avsatt der med et kunstnerisk eller håndverksmessig formål; underleppen som var kjøttfull på en svampaktig og blålig måte som uvegerlig førte tankene til sjødyr eller indre organer nedlagt på formalin, og som hadde en tendens til å sige ytterligere frem og ned når han småduppet på sofaen eller forsøkte å suge i seg de siste restene nikotin av en sigarettsneip så uhåndterlig mikroskopisk at alle andre enn Kallemann ville ha gitt opp forsøket og stumpet den i askebegeret. Alt er der, rett foran øynene mine, som om erindringen ikke var et gebrekkelig filter eller raster som kun slipper fortiden gjennom i brokker og biter, men en gedigen glassbeholder fylt av en usynlig væske, et slags magisk formalin som ikke nøyer seg med å beskytte mot oppløsning og forgjengelighet, men også forstørrer alt som senkes ned i det. Og likevel var det verken hendene eller håret eller underleppen, men tennene som år etter år trådte tydeligst frem for mitt indre blikk når det falt seg slik at Kallemanns navn dukket opp i en samtale eller han viste seg i en tilfeldig erindring, gjerne idet han plutselig vendte ryggen til gardinet i onkelsoverommet og smilte rett mot meg som stod i døren, slik han også gjør det nå, med tennene sine, straks jeg løfter øynene fra manuskriptet og lar dem hvile på rekken av vinduer som lyser i nabohuset. Når det har seg slik med hukommelsen min, er det ikke fordi det var Kallemanns tenner vi som regel endte opp med å snakke om etterpå, når familiens samtaler en sjelden gang kom inn på Kallemann, men fordi tennene er og blir den bestandigste delen av kroppen vår, i alle fall den synlige – om de aldri så mye vekker omgivelsenes mishag: Kallemanns uappetittlige tenner, gulbrune av nikotin og abnormt for store med hestetannhalsene sine og de gapende, blårøde tomrommene mellom, vanskjøttet gjennom en livslang, systematisk dovenskap som mormor omskrev til medfødt patologisk tannlegeskrekk, uten at vi andre begrep noe mer av hvordan hun, som var pertentligheten selv i alt hun foretok seg – oppvask ikke annerledes enn kroppsvask – kunne holde ut å gå og se på dem hver dag vinter som vår, for ikke å snakke om i sommerferiene når vi, den utflyttede familien, stod ved siden av henne og iakttok det hele.

Mens jeg snakker om disse tingene: En gang fikk Kallemann overtalt meg og min søster Marie til å klippe seg i nakken med en av disse gammeldags manuelle klippemaskinene som også min far utsatte meg for en gang hver tredje uke så lenge jeg var for liten og svak til å motsette meg det. Jeg husker at i de endeløse øyeblikkene jeg stod bak Kallemann, for anledningen iført et utrangert, transparent dusjforheng med store, melkefargede roser og plassert på en krakk ute på tunet, rett foran kjøkkenvinduet, slik at mormor ikke kunne unngå å se ham der hun stod ved komfyren og stekte fersk sild til middag, med ett øye på stekepannen og ett på det åpne vinduet, og jeg forsøkte å få has på nakkehårene som også nederst, der dusjforhenget begynte, virket impregnert med nyretalg, noe som ikke bare gjorde dem immune mot knivene i klippemaskinen, men også uutholdelige å berøre med fingrene; jeg husker at i denne serien av endeløse øyeblikk hadde jeg underlig nok ingen fornemmelse av å stå bak en levende kropp, et menneske av kjøtt og blod. Ingen kan forlange at minner skal bli trodd, men under gitte omstendigheter må Kallemann rett og slett ha fremstått som et menneske uten kropp for meg, selv om han klådde på kusinene mine. Så vidt jeg husker, så jeg ham heller aldri naken. Ikke så mye som med overkroppen blottet til beltet så jeg ham, det være seg foran servanten ved fotenden til sengen oppe på onkelsoverommet, eller ute på verandaen som gikk rundt halve huset, og der de voksne alltid inntok ettermiddagskaffen når været tillot det. Sannheten er at jeg like lite var i stand til å forestille meg ham naken den gang som nå: avkledd, med de tynne armene viljeløst dinglende langs sidene, eller lagt i et krampaktig kors over brystet, som når en ungjente prøver å skjule brystene sine, og lårene slunkne og gulbleke, som om eieren skulle ha ligget natten over i en oppløsning av vann og Klorin, og lemmet hengende rett ned mot gulvplankene foran de slunkne, småhårete testiklene, eller struttende skrått opp i taket, med blodet stanset i de dypblå, liksom svakt fosforescerende venene som løper fra glans penis rett under huden på den halvrunde forsiden, før det strømmer sin vei mot hjertet igjen. Når så mye er sagt, røper jeg vel ingen stor hemmelighet når jeg innrømmer at jeg heller ikke er i stand til å forbinde lukter med Kallemann. Hvordan skulle et menneske uten kropp kunne lukte?

Det er 18. oktober, en kald, blå dag med høy himmel utenfor de to vinduene i det gamle værelset mitt, og jeg vet ikke hvorfor jeg skriver dette. Min søster Marie ble bisatt i går, men det var Liv og Ann, kusinene mine, Kallemann klådde på. Kvelden før dødsbudskapet nådde meg – hun hadde mistet bevisstheten klokken fem om ettermiddagen og i all hast blitt brakt til fylkessykehuset i nabobyen, der legene stod klare med alt tilgjengelig utstyr, uten å kunne forhindre at livet sakte, men sikkert ebbet ut av henne til det bare var å koble fra maskinene ti minutter over midnatt og konstatere at kroppen hennes ikke hadde respondert på noen deler av behandlingen, heller ikke de ulike forsøkene familien hadde anstilt på å opprette kontakt; men altså, kvelden før dødsbudskapet nådde meg, hadde jeg slått av ringesignalet i de to telefonene som til daglig befinner seg i leiligheten min, en mobil fra Siemens og en trådløs fra Ascom, og stukket dem bort i høyskapet på kjøkkenet for endelig å få være i fred med Ingri Munch Pettersen som jeg ved et sammentreff av flere, hver for seg like usannsynlige, tilfeldigheter hadde møtt igjen for første gang på de seks årene som lå bak oss siden hun, ganske visst uforskyldt, men ikke desto mindre ble den direkte årsaken til at jeg sa opp lektorstillingen min ved en videregående skole på et østnorsk industristed og reiste nordover, en avgjørelse som skulle vise seg å få skjebnesvangre konsekvenser, men det er en annen sak som jeg vil komme tilbake til i tidens fylde.

Den kvelden vi kom i skade for bokstavelig talt å gripe inn i hverandres liv igjen – eller rettere sagt: det var hun som grep inn i mitt – hadde redaktøren min invitert meg ut på middag for å diskutere den nye romanen jeg så vidt var i ferd med å gjenvinne krefter til å begynne på etter en lengre sykehusinnleggelse, den andre siden jeg kom sørover igjen og sluttet i skolen for godt. Vi spiste sushi, det vil si jeg spiste sushi av dagens ferske fiskefangst, for å sitere menyen, ledsaget av syltet ingefær og soyasaus iblandet kruttsterk washabi, slik man gjør på disse sushirestaurantene som har skutt opp som paddehatter i hovedstaden siden jeg kom tilbake fra mitt nordnorske eksil, mens redaktøren min valgte et eller annet grillet sjødyr; det kan ha vært kongereker, sjøkreps eller hummer. Jeg husker bare det tomme, røde skallet med de svarte øynene på størrelse med to middels store sandkorn som lå i den dype tallerkenen på den andre siden av bordet og stirret på meg mens redaktøren min tørket seg om munnen og brettet sammen den hvite stoffservietten like omstendelig som han hadde brettet den ut og lagt den i fanget før måltidet begynte. Da samtalen hadde beveget seg programmessig fra de første, uferdige romanideene, gjennom felles økonomiske bekymringer – vi hadde begge tatt opp banklån til altfor dyre leiligheter, og kunne som vanlig ikke møtes uten å dvele ved pekuniære spørsmål – og frem til min søster Maries sykdom, som hadde tatt en alvorligere vending siden sist vi snakket sammen, den andre vinflasken var drukket ut, regningen betalt og vi stod nede i garderoben og hengte på oss frakkene våre igjen, oppdaget jeg at det plutselig ikke var mulig å få stukket hendene ned i de romslige, utvendige lommene hvor blant annet månedskortet mitt og et nøkleknippe skulle ligge, slik jeg egenhendig hadde forsikret meg om et par timer tidligere, før jeg overlot frakken til de andres selskap på garderobeknaggen i restaurantens første etasje og selv fulgte etter redaktøren min opp i andre. I løpet av kvelden var de to vannrette åpningene med klaff blitt tråklet igjen av en spøkefugl som åpenbart fant moro i slikt, virket det som. Det gikk noen øyeblikk før jeg også begynte å føle meg innestengt og ubekvem på en ny og fremmed måte i den lange, svarte kasjmirullfrakken jeg hadde kjøpt på salg hos min favorittmanufakturhandel i begynnelsen av april og så vidt rukket å ta i bruk før en rent ut sagt sommerlig varme overfalt oss i slutten av måneden. Det var særlig skulderpartiet og armene som ikke kunne finne seg til rette da jeg knappet den igjen, og først nå, mens jeg vred hodet så diskret som mulig fra den ene til den andre siden for å fange opp duften fra armhulene – en vane jeg har lagt meg til etter at jeg ble alene igjen – og kjente at de ikke avgav noen odør som minnet om meg selv, men tvert imot en eim av noe blomsteraktig søtt og feminint; først nå gikk det opp for meg at det ikke var min egen, men en vilt fremmed frakk jeg stod og følte meg ubekvem i.

Å, det hadde skjedd så mye i livet mitt de siste årene. «Nå er det nok,» slo en stemme plutselig ned i meg som lyn fra klar himmel der jeg stod og støttet meg mot veggen i den ubetjente garderoben og prøvde å fordøye at det ikke lenger hang noen svart kasjmirullfrakk på knaggrekkene. Alene var jeg blitt, og ny leilighet hadde jeg måttet kjøpe meg, til overpris og med skyhøyt innskudd, naturligvis, og så dette; at noen kunne komme og ganske enkelt forsyne seg av frakken min mens jeg satt og nøt min sushi og hygget meg med et av de få menneskene som var igjen fra mitt gamle liv etter at også Flemming Schmidt, marinbiolog og min eneste virkelig nære venn gjennom en halv mannsalder, var blitt borte, falt over bord fra havforskningsfartøyet sitt og forulykket under en rutineekspedisjon i farvannene utenfor Skagen halvannet år tidligere. Og så dette med Marie – nei, nå orket jeg plutselig ikke mer.

«Kelner,» fikk jeg lyst til å rope med gråten i halsen, vrenge av meg den fremmede frakken og kaste den på de trendy, sjakkbrettmønstrete gulvflisene, «kelner,» fikk jeg plutselig lyst til å rope, «noen har stjålet frakken min. Den kostet meg to tusen kroner. Og den var nesten ikke brukt. Og jeg som har så dårlig råd! Kelner, kom og hjelp meg, kelner!»

Og kelneren kom og hjalp meg naturligvis ikke, men noterte i det minste mobilnummeret mitt på baksiden av en minibankkvittering og forsøkte å trøste meg med at det naturligvis måtte dreie seg om en like ergerlig som forståelig forbytting, et meget utbredt uhell i utelivet, men som all erfaring heldigvis tilsa ville finne sin lykkelige utgang så å si av egen iboende logikk. For den uheldige forbytteren kom naturligvis til å være akkurat like ulykkelig og ute av seg som jeg var nå i det øyeblikket han stod et eller annet sted i byen og oppdaget at et annet menneske gikk omkring i frakken hans, og da ville vedkommende innfinne seg på uhellets åsted senest neste dag, for ikke å si allerede i kveld, ja, til og med før jeg rakk å låse meg inn hos meg selv, med den forbyttede frakken like hel og fin over armen, og straks denne ikke særlig dristige spådommen gikk i oppfyllelse, skulle det være ham en utsøkt fornøyelse å ringe meg personlig og egenhendig hjelpe de riktige eiere på med de respektive frakker, skravlet den gode kelneren i vei og klappet meg vennlig på det vilt fremmede frakkeermet.

Med dette gikk vi og ble stående på brolegningen foran inngangspartiet til restauranten, ved siden av en kuppelformet, nærmest bengalsk opplyst fontene som så ut som et fyrverkeri fra en nyttårsaften som for lengst var sunket i jorden og glemt, og som fikk oktoberhimmelen over oss til å virke enda mørkere og mer ødslig enn strengt tatt nødvendig, mens jeg forsøkte å bli herre over mitt elendige humør og redaktøren min fortsatte å berolige meg langs den samme argumentasjonslinjen som kelneren hadde trukket opp før vi lot ham stå igjen med sin tomme garderobeknaggrekke og minibankkvitteringen med det ene telefonnummeret. Enden på visen ble at jeg likevel bestemte meg for ikke å være utrøstelig og straks ta en taxi hjem, men i stedet gikk med på å fortsette kvelden med nok en flaske rødvin på en bar noen gater lenger borte i samme kvartal. Og det var her, da jeg kom tilbake fra mitt første toalettbesøk og ville flytte den vilt fremmede frakken fra den ene stolryggen til den andre, for, ennå krenket over det inntrufne, å slippe å ha den rett foran øynene mine resten av kvelden, at jeg kom til å streife med blikket den lille, hvite silkelappen på innsiden av halslinningen og oppdaget at noen hadde skrevet initialene IMP og et mobiltelefonnummer som begynte med 9164, med svart, vannfast tusj under Nino Danieli, det italienske merkenavnet. Jeg sverger dyrt og hellig: Jeg er et menneske som har lett for å glemme; verken initialene IMP eller sifrene 9164 vakte den aller minste gjenklang i hukommelsen der jeg stod foran redaktøren min og holdt den svarte kasjmirullfrakken opp mot det røykfylte lyset i vinbaren for å dobbeltsjekke at jeg virkelig hadde sett riktig, og en ubeskrivelig lettelse strømmet gjennom blodet fra et dyp langt nede i kroppen et sted, lik en kullsyreboble som vokser seg stor og tindrende blank etter hvert som den stiger mot overflaten. Jeg var reddet! Det lå i mine egne og ingen andres hender å sørge for at frakken min kom tilbake dit den rettelig hørte hjemme; på min egen kropp, i mitt eget garderobeskap til høyre for døren mellom entreen og stuen i den OBOS-leiligheten jeg hadde kjøpt til blodpris, som sagt, da jeg vendte tilbake fra mitt nordnorske eksil, og som jeg nå, etter to år og like mange sykehusinnleggelser, endelig begynte å føle at jeg ikke bare overnattet i på gjennomreise til et nytt og bedre liv, men faktisk bebodde med alt som kunne kalles meg og mitt.

Så stod hun der, mellom inngangsdøren og bordet vårt, i min frakk og var ingen andre enn Ingri Munch Pettersen, med den samme måten å stikke tungespissen ut mellom fortennene på, og det samme skulderlange, tjærebrune håret som luktet så bittersøtt og rart hver gang det hadde falt regn i det at jeg alltid ble overmannet av en lyst til å gråte når jeg boret nesen ned i det. Og jeg så straks at den var meningsløst for stor til kroppen hennes, frakken min; ja, strengt tatt var det ikke til å begripe hvordan det hadde vært mulig å ta så fatalt feil i garderoben, hvis hun ikke enten var mer enn alminnelig beruset etter en hyggelig kveld på byen med mat og vin, eller rett og slett innstilt på å friste skjebnen med et feilgrep. At jeg selv hadde presset meg inn i frakken hennes og ikke engang hadde skjønt hva som var i ferd med å skje da jeg ville stikke hendene ned i lommene, men uten å få det til, ofret jeg ikke en tanke der jeg stod og så og så på henne og før jeg visste ordet av det, syntes at ingen ting var forandret, at jeg fortsatt var lektor ved en videregående skole i Sør-Norge et sted og underviste henne i norsk og tysk, til sammen ti timer hver eneste uke, i et vidunderlig, men akk så forgjengelig skoleår. Den eneste detaljen som manglet for at illusjonen skulle være fullkommen, var at hun trakk opp av frakkelommen vaselinesken hun alltid pleide å ha for hånden i den tørre skoleluften, åpnet det gule lokket med den velkjente lysegrønne trekløveren utenpå og med en liten, søvngjengeraktig dreining av hodet først til venstre, så til høyre smurte de smale, nuppete leppene som kunne skilles for all verden og åpenbare en tungespiss så betvingende rød og sanselig skapt mellom skinnende tenner at den forfulgte meg inn i drømmenes innerste gjemmer, ikke bare som visuell fantasi, men også – gud hjelpe og bevare meg! – som taktil virkelighet, til de glinset akkurat passe mykt i det harde og hvite lyset som omgav oss i den såkalte skolehverdagen vår.

Ingri Munch Pettersen!

Hun hadde fått tekstmeldingen til slutt, mobilen lå i en skulderveske på hattehyllen ute i garderoben og hadde vært helt umulig å høre fra bordet hennes, var det eneste hun sa, med en stemme som ikke krakelerte ytterst i kantene engang, så vidt jeg kunne bedømme der hun stod og lot sammenhengen demre for seg, trakk de fine små hendene opp i de altfor lange kasjmirullermene og slo ut med armene for liksom å demonstrere for all verden at det ikke fantes ord for den tankeløsheten hun nettopp hadde gjort seg skyldig i: å ta så feil.

Et langt øyeblikk ble hun stående og holde armene slik, ut fra kroppen i en omvendt V, og jeg kunne ikke unngå å se for meg et av disse sentimentale og smakløse, men ikke desto mindre helt uimotståelige Jesus-bildene som min barndoms bibelhistorie var full av, retusjert til ren, skjær nostalgi av tidens ubønnhørlige gang, naturligvis, der Frelseren, iført en hvit fotsid kjortel med et flettet belte løselig knyttet rundt livet, rekker sine hender frem mot en usynlig tilhørerskare og uttaler med bydende, men uendelig mild røst «La de små barn komme til meg» eller «Jeg er livets vann».

Ja, jeg hadde ringt det oppgitte mobilnummeret i frakken hennes flere ganger uten å få svar, og til slutt, mens den gamle forbitrelsen begynte å rulle som en kald, grå stein gjennom blodet mitt igjen, bestemt meg for å gjøre kort prosess og taste til den skyldige at frakkene kunne byttes øyeblikkelig i baren x på hjørnet mellom gatene z og y, sende meldingen ut i den store, tomme natten og deretter sette meg til å samtale videre med redaktøren min om prognosene for ulike krefttyper, deriblant den min søster Marie var i ferd med å bukke under for, romanskrivingens diverse veier og avveier, boligrentens prøvelser og det som ellers måtte ligge oss på hjertet, drikke små slurker av den lette, toskanske rødvinen han hadde bestilt til oss, og vente, vente på at noen – en eller annen Juliette Binoche eller Irène Jacob, flåset redaktøren min og lo godt, sin vane tro – skulle oppfange signalet og komme.

Og hun oppfanget signalet og kom.

Ingri Munch Pettersen!

Med en selvfølgelighet i stemmen som om vi aldri hadde sluppet hverandre av syne, ikke én dag av de vel seks årene som lå mellom dette og forrige møte, kunne hun fortelle at de hadde vært ute for å feire tjuefemårsdagen til en venninne fra studietiden, hun og tre andre, hvorav den ene også hadde vært min elev en gang i tiden; Mona – du husker henne? Jo, visst husket jeg henne, Mona med det lyse, nesten korngule håret og en dynejakke så stor og pastellblå at den var i stand til å fylle en halv hybelleilighet helt på egen hånd der hun stod oppspilt og sjenert i døren mellom kjøkkenet og stuen i mitt tidligere liv. Så ville de altså videre til en vinbar rett rundt hjørnet, så nært at jeg kunne ha ropt og blitt hørt fra bordet mitt, kom det hulter til bulter, mens hun pekte på pinnestolen jeg nettopp hadde forlatt, og garderoben i restauranten hadde vært full av prikk like frakker, og de hadde sittet ved et langbord innerst i første etasje, der det også ble servert italienske retter, og drukket noen flasker rødvin, naturligvis, men ikke flere enn vanlig, og resten kunne jeg tenke meg selv.