Øyvind Rimbereid

Som solen vokser

Roman

Gyldendal

1

Langt der ute og sakte. Det må ha sett ut som en larve, lang og grålig. Som bare lå der, vokste innenfra og for seg selv? Nei, det rørte seg. Men langt ute og så sakte, iblant litt gult, iblant rødt. Så grått igjen, lenge grått, som om det nesten ikke skulle ha vært noe, bare en skygge fra de gulgrønne trærne. Eller fra skyene, drivende over himmelen, selv om dét ville ha vært merkelig, så tidlig som det jo er, solen ennå ikke over tretoppene. Men så rører det seg. Jo, det rører seg. Og dette som rører seg, er de som går. Det er lenge siden, men de gikk på veien der ute, en grålig buktning som så vidt rørte seg. Slik måtte det ha sett ut, langt der ute. Men innenfra? «Det jeg husker best, var knasingen fra grusen. Bare det, den voldsomme knasingen.» Fordi det ikke fantes en eneste tanke som lot seg tenke? Fordi alt pakket seg til, så lite mellom alle kroppene? «Kanskje tenkte jeg det. Men så tenkte jeg det ikke likevel. Nei, hva skulle jeg kunne tenke?» Markene glinset av dugg, grusen knaste. De gikk der. Og det var som en grå buktning. For én morgen sto en kanskje i et vindu og så ut, og en så det slik. Men så, etter et halvt minutt, en hadde åpnet spjeldet i ovnen, da så en dit igjen, en virkelig så. Og da var det som om det hadde sunket i jorden, eller det var blitt borte mellom trærne uten at en hadde merket det. Bare solen som stiger, skyene som driver. Og en fugl flyr virrende over jordet, blir en prikk, alt forsvunnet. Først lenge etter, kanskje timer, ser en noe igjen der ute. En ser to mørke, utydelige streker tilbake motsatt vei, nesten umulig å oppdage, om det ikke hadde vært for larmen fra motorer, som etter en stund stilner, tenker jeg, reiser meg og går ut på kjøkkenet, til Ellen som lager frokost.

2

Vi skulle ikke pusse opp litt, da? Hva synes du, vi har jo pratet om det før òg?

Ellen har kommet ut fra badet og står i døren og snakker til meg. Jeg har nettopp satt meg i sofaen for å lese avisen som hun har hentet inn.

Jeg ser opp på henne.

I hvert fall male veggene, fortsetter hun. Vi får jo dekket malingen òg, husker jeg han sa. Ja, sa han ikke det?

Jo, tror det, sier jeg.

Ellen setter seg ved spisebordet, lar blikket falle på bøkene jeg har lånt med meg fra biblioteket. Det er bare tre som ligger på bordet nå, de andre er i posen under bordet. Ellen rører ved omslaget til en av de tre, den er på engelsk. Hun rører den så vidt.

Jeg reiser meg og går til vinduet, ser ned på plenen på baksiden av blokken, men ingen unger så tidlig. Nesten hver dag er det noen der nede, løpende omkring i varmen. Jeg snur meg. Men Ellen leser fremdeles.

Jeg setter meg i sofaen igjen.

Ellen ser plutselig opp fra boken min.

Voldsomt som du leser for tiden? sier hun.

Nei …

Jo, du leser jo dette, sier Ellen halvt leende. Så skotter hun ned på boken igjen, åpner og blar sakte utover, leser litt her og der. Et øyeblikk tenker jeg på å be henne om å la være. I stedet spør jeg hvilken farge vi skulle hatt på veggene.

Nei … Ellen ser opp, ser seg omkring, lukker boken halvt. Gult kanskje … gult med litt hvitt i kanskje. Liksom en farge med overskudd … Tror du ikke at det hadde passet?

Sikkert, sier jeg og reiser meg. Ellen har fremdeles hånden på boken.

Gult, ja, sier jeg og går over golvet og stanser i døren til gangen. Og ute på gangen, da? spør jeg og ser på Ellen, forsøker å fange blikket hennes. Hva skulle vi ha hatt der?

Ellen ser tenksomt på meg, mens hun reiser seg og stiller seg ved siden av meg.

Vi stirrer ut i gangen. Ettermiddagssolen skinner mot ryggene våre og lager skygger av oss på veggene og ytterdøren. Det hakkete håret til Ellen like ovenfor sikkerhetslåsen. Nesten mer levende slik, så tydelig hvordan det vokser ut av hodet hennes. Ellen går ut i gangen, tar på muren mot badet, stryker en hånd oppetter den.

Hva synes du? Hvilken farge hadde passet?

Noe grønnlig, kanskje? sier jeg.

Ellen snur seg og smiler.

Jeg får nesten lyst til å ta til med en eneste gang, rulle over med frisk maling! sier hun og ser forbi meg, myser mot solen gjennom vinduene i stuen. Så snur hun seg og åpner skyvedørene i gangskapet.

Skulle vi ikke ha kastet det ødelagte kjøkkenbordet? Ellen stikker hodet inn mellom kåper og jakker der bordet står, tar til å rikke på det, fram og tilbake mellom klær og sko og paraplyer.

Hun trekker hodet ut av skapet og ser på meg.

Kunne vi ikke i hvert fall bære det ned i kjelleren?

Nå?

Ja …

Så stikker vi føttene i skoene og bærer bordet ut i korridoren. Ellen bak med små skritt, som om hun hele tiden holder på å snuble. I trappen kommer en gammel dame, og vi stanser slik at hun kan passere, en liten sammenkrøpet kropp med kåpe og mørkebrune strømpebukser.

Og så i den varmen, da, sier Ellen lavt og ser etter henne. En blir jo svett av mindre. Ja, puuh … Ellen stryker seg over pannen.

Men du, da, spør jeg, er det egentlig så bra for deg, dette?

Ellen ser alvorlig på meg.

Hva mener du med det?

Nei … synes bare jeg har hørt det.

Det har da ingenting å si, dét! Ellen tar tak i bordet og løfter. Men så setter hun det ned igjen. Hun flirer skeivt. Tror du virkelig at det er så ømfintlig!

Jeg svarer ikke. Men kjenner at det plager meg litt, den måten Ellen flirte på.

Vi bærer videre, nedover etasje for etasje, ned til kjelleren. Da vi endelig står der, bøyer Ellen seg i knærne, slippet taket og setter bordet inntil veggen.

Det var godt å få det bort, sier hun og spriker med fingrene etter grepet om bordet.

Men vi må vel inn der med det? sier jeg og nikker mot den grå jerndøren inn til bodene.

Jo … kanskje, sier Ellen og ser på døren. Den står på gløtt og lyset er av innenfor.

Ja? sier jeg og vipper bordet ut fra veggen.

Ellen dytter bordet tilbake.

Nei … Det kan bare stå der det står!

Jeg slipper taket og retter meg opp. Ellen ser vekk, ser oppover trappen og mot lyset. Det smale ansiktet hennes virker stivt. Og da hun snur seg mot meg igjen, vet jeg ikke hva det er med henne.

Jeg trodde ikke det var … dét du driver med?

Hva?

Jeg trodde det var filosofi du skulle lese i disse ukene.

Det er dét òg, sier jeg. På en måte så er det det …

Sier du det, sier Ellen.

Ja, sier jeg.

Ellen ser opp trappen igjen.

Sov du ikke skikkelig i natt, heller? spør Ellen og ser på meg.

Jo da … jeg sov, jeg.

Jeg tenkte bare …

Tenkte hva? spør jeg.

Nei … bare slik du var i vinter.

Jeg sier ikke noe. Og Ellen er taus. Jeg retter litt på bordet, skyver inn klaffen som er sprukket. Da jeg ser opp igjen, er Ellen på vei opp trappen. Hun går sakte, hviler liksom på stegene.

Vaktmesteren tar det nok med seg når han ser at det står der, sier jeg på vei opp til leiligheten.

Jo, sier Ellen kort.

Da vi er kommet til etasjen vår, vi er på vei mot døren og jeg har funnet fram nøkkelknippet, snur Ellen seg og smiler på en merkelig måte.

Jeg syntes bare det virket litt ekkelt der inne i kjelleren, sier hun. Tenkte liksom at det var rotter eller noe der inne. Ellen stanser og legger en hånd på skulderen min, hun på en måte henger etter den og ser inn i brystet mitt. Det kjennes bra, at hun henger på den måten etter kroppen min. Og mens vi står slik, jeg holder en hånd lett på skulderen hennes, merker jeg at det dirrer gjennom henne, helt svakt, dirrer.

Det bare kom over meg, sier hun.

Ja, sier jeg.

Vi går inn, stanser i gangen og ser på veggene igjen.

Vi skulle ha tatt taket òg, sier Ellen og ser opp i det. Det er jo småsprekker i alle takene her.

Ja, sier jeg, inne på soverommet har det til og med begynt å løsne.

Soverommet, ja, sier Ellen og ser overrasket på meg. Det må vi i hvert fall få orden på!

Hun går med raske skritt inn i stuen, bøyer seg inn døren på soverommet og glaner opp i taket.

Ja, herregud! roper Ellen, selv om jeg er kommet etter inn i stuen. Det kan jo falle ned biter, slik som det er her!

Hun snur seg og ser på meg.

Og jeg som ikke har tenkt på det før nå! Vi er nødt til å få ordnet det på en eller annen måte. Tror du ikke det går an å få det sparklet?

Eller vi kan bruke lim på det, kanskje, sier jeg. Tror det finnes noe spesiallim til sånne ting.

Vi kan i hvert fall ikke ha det slik det er nå!

Ellen ser bestemt på meg.

Nei, sier jeg.

Ellen kikker seg omkring i stuen, som om hun leter etter flere sprekker. Men så faller blikket hennes på spisebordet. Bøkene mine. Hun stirrer på dem, stirrer helt til hun merker at jeg ser på henne. Da smiler hun skeivt og tar til å lete med blikket omkring i stuen igjen. Hun fester øynene på stuevinduet og går bort dit. Hun blir stående og kikke ut og ned, også idet telefonen ringer. Det er jeg som må gå ut og ta den. Etter å ha hørt litt på hva mor sier, jeg har sagt at jeg kan komme bortom en tur i ettermiddag, snur jeg meg. Da kan jeg ikke se Ellen lenger. Men jeg hører en lyd, som om hun har flyttet seg til bordet og står der og blar i bøkene mine.