Ole Robert Sunde

En ordinær høyde

Roman

Gyldendal

Jeg kunne ha sett den rett under meg – som om den kunne ha rømt eller at han kunne ha kjeppjaget den i et oppfarende sinne, og nå ville han kanskje ha angret seg og i all hast gripe tak i noen klær, eller liksomklær, for å finne den, som om dens fravær og dette fraværets forlengelse ville være så ulevelig at han ikke ville nøle med å tenke på det som en stor ulykke, siden den kunne ha vært som en løsreven gjenpart av noe som kunne ha befunnet seg på et annet sted, og som han kunne ha forlatt, og for ikke å glemme det kunne han ha innplantet det, arkivert det, over eller via den: et eller annet ansikt, noen klær eller en stemme, og med den – faktene, en måte å gå på eller rett og slett en bestemt lukt som den kunne ha vært opphavet til, og han ville ha kommet dit – noen sekunder, et halvt minutt, men hvordan, kunne jeg ha tenkt – altså overføringen, arkiveringen og så dette grusomme og forferdelige at han kanskje ikke ville greie å holde minnene fra hverandre, og det han kunne ha trodd var dette stedet, disse skikkelsene, kunne ha vært noen helt andre, men hvordan, ville jeg fortsette med å tenke – rasket sammen eller mer plukket sammen og mirakuløst overført til en hunds skikkelse og jeg kunne ha stirret på den og et lavt vindblaff kunne ha strøket over den tjafsete og ustelte pelsen, og der, kunne jeg kanskje ha tenkt, ville det være – de trekkene som fikk ham til å huske det han ikke ville glemme og selvsagt de nitriste og mørke øynene, der så mye kunne ha passert og blitt gjenkjent og jeg kunne ha tenkt – flere steder, og kanskje hjemsøkt av et felles uhell, elendighet, og en av disse plassene, områdene, og den kunne ha vært der og med en uvøren hånd kunne den ha blitt skubbet ut fra et skip og i forkanten av alle mennene ville den legge på svøm – og som et ledd i en eller annen plan kunne det ha vært om natten og de ville ta seg inn på et sted der ingen ville forvente at de ville komme – steile klipper og stor sjøgang – all den stund de ikke ville tvile på sitt mot, sin styrke og sin besluttsomhet, eller det de ville ta som en annen og selve den egentlige forutsigelsen: et bakholdsangrep som ville få motstanderen, fienden, til å blottlegge nakken – og nærmest febrilsk lete seg fram til en plass hvor den kunne komme seg inn på land og jeg kunne ha tenkt – uvel, sjøsyk og mer som en ball, et omfangsrikt nøste av rekved og løsrevne klaser av tang, ville den bli drevet eller kastet mot noen skarpe steiner, og forblindet av vannet, mørket, utmattelsen, ville den forsvinne – som om det kunne ha vært to magnetiske felt som med like stor kraft ville dra i den, men vekselvis, som en slags overlapping, hvor det ene ikke ville strekke til ville det andre ta over: vannet og fjellet og en rekke kontraster kunne ha åpenbart seg, men jeg ville kanskje tenke at den ville riste av kulde og momentant være lukket vekk fra de støyende bølgeslagene, vinden og et piskende regnvær, og at alle mennene, morderne, soldatene, ville komme etter, og ikke disiplinert én etter én, for å klamre seg til skarpe og uframkommelige utspring med blodsprengte negler og nakne knær dekket med sår og dype kutt og jeg ville tenke – alt annet enn det, men hva da? manøvrerbare flåter som ville bli låret ned skipssidene og deretter staket inn for å bli ankret opp med tauverk og tunge steiner, og enda mer oppfinnsomhet for å få over våpnene og alle mennene og jeg kunne ha sett det for meg og tenkt at de ville slåss for livet, og den snarrådige planen – overrumplingen, drapene, ville fortone seg som noe umulig, for det var kanskje her de skulle dø, uten noensinne å få satt sine bein på land: rekved, tangklaser og rester av et stort skipsforlis og ikke noe annet enn som pinneved, dvs overbelastet pinneved – alle mennene, våpnene, og snart ville de være borte, smeltet som snø på et opprørt hav, og den ville bli alene, kanskje halsende fordi den også ville være fanget i en håpløs felle, en trakt som ikke ville munne ut i noe som helst, bare lukket fjell og jeg kunne ha tenkt – den enklaven som påbegynte det som skulle avta til en grunn dekket av trær og gress, rammet inn av skarpe åsrygger, som om denne ytre enklaven, avskrapet vegetasjon – og jeg kunne ha tenkt på en voldsom plog med en ødelagt eller butt spiss – hadde vokst sidelengs eller til alle kanter, dvs der den kunne ha fått fritt leide: mot sjøen, og det kunne ha slått meg – en frosset stabelavløping og bakken og jorden kunne ha grodd inn midtskips og akterut og jeg kunne ha tenkt på en mineralenes ark, men som skipets egenvekt og alle de medbrakte materialene, stoffene, gav en slik vekt at den aldri kom løs og isteden ble et skjær, og etter at vannet sank, eller med vannet, ja hvorfor ikke med vannet, utdelte alle de edle og uedle metallene som verden ikke ville være foruten eller kunne være foruten, og krystalliseringen kunne ha fortsatt, som om mineralriket kunne ha vært like avhengig av bestøvning, befruktning, som planteriket og dyreriket, men hadde vokst, kunne ha vokst sidelengs eller til alle kanter, dvs der enklaven kunne ha fått en åpning, og først eller i begynnelsen som noe knokkelaktig og spinkelt, nei ikke spinkelt, men smalt, leddmessig smalt og hvorfor ikke som en hale? og skipet, skroget, mineralenes ark, kunne ha forvandlet seg til et annet monstrum som en gang kunne ha dukket opp fra et veldig dyp som lyset kunne ha låst i en uendelig forsteining, og altså halen eller enklaven som kunne ha utvidet seg til noe massivt og tilsynelatende ugjennomtrengelig og så litt etter litt, årtusener av de samme uforanderlige forandringene, og dermed skrog, plog, mineralenes skip og jeg kunne ha tenkt på besetningen – hvordan de kunne ha sett ut og hvor mange de kunne ha vært, hvor mange de måtte ha vært for å bære inn all verdens mineraler og hvor lenge de kunne ha holdt på og hvor de kunne ha vært for å samle det inn – som om de kunne ha vært de første som fikk budskapet, mene tekelet, og misforstod det hele og fattet det kanskje til bunns, men som en plog, et skrog avskrapet all vegetasjon, som om værforholdene ikke tillot den minste bekledning, eller at denne enklaven, halen, plogen, kunne ha vært tildekket, overgrodd, men som vær og vind hadde tært og gitt en synlig aldring og som resten av fastlandet ville unngjelde for, som om denne slitasjen kunne ha vært igangsatt av noe som skulle få alt til å forsvinne, forsvinne som et langsomt håravfall til en fullkommen måne – marg og bein og jeg kunne ha tenkt – alle mennenes sluttførte havari, mens den ville halse som besatt, som om den kunne ha fått teften av noe den ikke ville kunne nå, men noe praktisk, ville jeg kanskje ha tenkt, eller noe genialt og det med den største hurtighet, og de ville slippe å smelte som snø på et vilt hav, men hvordan? og jeg kunne ha tenkt på en farkost, flere av dem, som med kraftige seil og solide rorpinner kunne ha trosset uværet, bølgene og de skarpe klippene, og som tatt fra en håndbok i å klare det umulige, kunne de ha ankret opp, og den ene farkosten etter den andre kunne ha dannet en bro og de ville ikke engang bli våte på føttene og den ville fortsette med å ule – lukket inn i enklavens grove søyler eller ved foten til noen av dem, og som innbilt og forlokkende åpnet mot den neste veggen, nei, taket, etasjen, eller i en slags diagonal – først veggen og så mot taket, men flere tak, i det ustoppelige flere tak, og kanskje umulig, latterlig umulig, og våte til skinnet, iskalde eller forslåtte pga uhell, og like gjerne den harde veien, uten en rest av noe genialt – at de måtte legge på svøm og svømme i grupper, uten våpen, men med et reip rundt livet og virkelig slåss for å få et håndfeste i de glatte klippene, bergsprekkene, og på en slags ujevn altan kunne de ha ankommet – utpeste og stakkarslige og mer som noe som kunne ha vært virvlet opp fra havbunnen eller den delen av enklaven som kunne ha vært under vannmerket, enn de som kunne ha kommet fra skipene som ville danse lilleputtaktig på det urolige vannet og jeg kunne ha tenkt – uten seil og med årer stukket ned, som et forsøk på å stabilisere det som ikke ville la seg stabilisere, slik at avstanden mellom skipene ville øke, og uten at noen kunne forhindre det, ville noen av dem nærme seg enklaven, klippene, med en faretruende fart og igjen kunne jeg ha tenkt på det som kunne ha vært under vannmerket og hvor gammelt det kunne ha vært og jeg kunne ha spurt meg selv: hvem av dem? vannmerket eller det som kunne ha vært i forlengelsen av det og jeg kunne ha tenkt begge, alltid begge og mye mer enn begge, og tilveksten, kunne jeg ha fortsatt med å tenke, og tykkelsen på merket, som om den geologiske alderen kunne ha vært avlest der eller tiden for mineralenes seilas – stoffene reiser tilbake til verden, så å si, og hva kunne ha skjedd uten det – altså den: materialenes ark, og om det kunne ha vært slik – ødelagt av vannskader, og alle de harde stoffene kunne ha blitt til sand eller mudder og for alltid bunnen av et hav, og en eller annen av dem – soldatene, morderne, kunne ha forbannet hele denne tåpelige tildragelsen, eller påskuddet for å rane noen til skinnet og ikke oppnå noe annet enn et totalt forlis, og alt det de hadde forlatt kunne hvem som helst ta fra dem, og kanskje ingen andre enn de, som nå, intetanende, skulle få, eller var tiltenkt å få, det endelige nådestøtet, akkurat de ville det vel være – som om bortførelsen, røveriet, kunne ha vært den lokkematen som skulle få dem i et bakhold, men uten at de selv løftet en finger: observert langt inne på land, mens en stigende jubel ville vokse i takt med antall forliste skip og selv ville de løpe ombord i sine egne skip for å erobre det som ville være som en skatt, en formue uten voktere og jeg kunne ha tenkt – hvor mange kunne de ha vært? en formidabel hær og liksom den usynlige, men klare lenken som ville hale og dra i den masete og rådville hunden, ville også de rette seg etter den lenken, det tauverket, reipet, som de kanskje ikke hadde rundt livet – men innbitt, fortvilt og innbitt ville de holde ut i den svømmende køen, som samlet ville dra dem mot de glatte og uframkommelige klippene, og deretter den mørke og kalde altanen, og mengden, ville jeg ha tenkt, og rundhåndheten ved alle de som ikke ville greie det og selvfølgelig uten noen annen lenke enn den halsstarrigheten som skulle få dem til å holde ut, slik at de som ikke ville greie det ikke skulle ta noe med seg og jeg kunne ha tenkt – bare denne ene, ustoppelig denne ene, og regnskapet ville være lik null, nærmest som svarte renter og jeg kunne ha spurt meg selv – hvor mange av disse ene ville det være før en slik hær ville merke det: svinnets ofre – hvor mange er de? og så kunne jeg ha tenkt – litt varme og mer for syns skyld: flammene, bålet med sine usynlige avleiringer oppover og til siden – som om det fysiske nærværet av ilden, flammene, kunne ha gitt dem en anelse av den varmen som aldri kunne ha tint så mange forfrosne skikkelser, frysepinner, og den varmen som kunne ha ligget i det syltynne håpet at flammene, ilden, bålet, kunne ha gitt et overblikk og at de ennå ikke ville være fortapte, og enda en flamme, kunne jeg ha tenkt, og håpet ville lyse med en sikker glød: men uten varme, uten ild, fordi alt ville være vått og om ikke vått så bortblåst, avpellet, og bare kald, kald stein, og den de kunne ha klamret seg til ville ikke ha vært noen andre enn et eller annet godt hode som ufravikelig ville være et oppkomme av pågangsmot og fortreffelige ideer, og så kunne det ha vært hans påfunn og jeg kunne ha tenkt – selvfølgelig, som om det kunne ha slått meg: hvorfor tenkte jeg ikke på det før? å ta med seg denne masete og vimsete hunden, og den kunne ha vært på den samme altanen og alle mennene, soldatene, frysepinnene, ville trenge seg på og kortpustet trekke inn den rå og fuktige eimen, og de steile veggene kunne ha vært som et matt mørke med glatte spor av regn og kanskje med en traktlignende effekt, slik at lydene, larmen, ville ha en ekstra diskant – et amfi, så å si, for enda en tragedie eller en sarkofag for de dummeste foreteelser, og hvor den ene ytterveggen ikke manglet – den var bare plan og av et annet materiale: altså vannet, sjøen, de ville bølgene og det store dypet som det skjulte, som om denne åpne veggen kunne ha vært som en vennlig håndsrekning i all deres nød, eller tvert imot – all den stund de skulle gå til grunne, med utsikten til en redningsplanke som ikke eksisterte, og stadig vekk, som etter en befaling, ville uværet, orkanen, fortsette inntil skipene ville være borte, ødelagte og borte, og det fryktelige uværet kunne ha gitt seg og de ville stirre på et urørlig hav og ikke se noe annet enn vann, og én etter én kunne de ha lagt på svøm – som om avstanden til sarkofagen, dumheten, nederlaget, ville kunne gi dem en større og verdigere død og jeg kunne ha tenkt – uten harnisk, vimpler eller kommandorop, men kanskje i en siste og meningsløs formasjon, eller meningsfull vis-à-vis den døden de fryktet aller mest? og som fikk dem til å fortsette – tause og alvorlige, som om alle forhåpninger måtte vike for en gjenstridig stahet, siden de trodde eller visste at de hadde et publikum og at ingen av disse noensinne ville glemme et slikt opptog, en slik heroisme og en slik fortapthet: legendarisk og minneverdig som den greske tapperheten, og frysepinnene ville hive etter pusten, og mer som noe gjengangeraktig ville de subbe lenger inn på den mørke altanen, og hvorfor skulle de ikke ha gjort det med harnisk, vimpler og skjold? og jeg kunne ha sett det for meg: varmen, det skarpe lyset og alle hjelmene over det smule vannet, og kanten på skjoldene som ville ha stukket opp bak nakken som krumningen på en grov sigd og jeg kunne ha tenkt at stillheten ville ha vært så særegen og så mettet av alvor at redselen, panikken, ikke ville passere stemmebåndet, men sette seg i magen, som en slags oppdrift – for et eller annet sted ville de alle tenke at ennå kunne det være et håp om å bli reddet og om å komme hjem, og det nederlaget de da ville ha bak seg, ville tørke inn og forminskes før det igjen ville vokse og en ny armada ville krysse over den samme retningen for å hevne alt det de hadde utstått, og frysepinnene ville hive etter pusten og gjengangeraktig ville de subbe inn mot altanens mørke og de ville kanskje høre den besatte halsingen og at den kunne ha fortapt seg og jeg kunne ha tenkt at dette ene gode hodet ville bryte seg en vei gjennom frysepinnene, men lenken, båndet, kunne ha dratt den via uframkommelige sjakter, åpninger, kanaler, slik at den kunne ha steget inn i en kaotisk diagonalgang gjennom enklaven og mot en ukjent topp eller grunnen til en ny etasje, og med ufeilbarlig teft ville den klatre videre, til lenken, båndet, ville være som lengden av en hånd, og den ville kjenne et begynnende gresslag under potene og i det neste ville vinden rive i den pjuskete pelsen og et stykke til og den ville forsvinne mellom noen høye trær, som om en annen lenke kunne ha festet seg, og troløst ville den glemme sine utmattete og forfrosne forbundsfeller – men hva slags lenke kunne det ha vært? og med en sånn styrke at den hals over hode ville sette av gårde og jeg kunne ha tenkt – de vonde varslene, som om den kunne ha pekt ut de kommende mordbrannene, lemlestingene, drapene, bare for sent, alltid for sent, men i hvem sin tjeneste ville den da ha vært og jeg kunne ha tenkt på et overordnet instinkt og at den da ikke ville ha vært noe annet enn et roterende punkt som ville bli stående i en stillstand av svimlende nøling, mens den ville sende ut sin fortvilte halsing til alle verdens hjørner, og i tumultene, rotet, ville vel dette kloke hodet rope etter den og uforsiktig gli på det glatte underlaget og skrubbe opp det ene kneet, og barbeint og kanskje halvnaken ville han forsvinne inn i mørket, inn i enklaven, og håpet, det syltynne håpet ville kanskje få dem til å omdannes, transformeres til det de kunne ha vært på god vei til å bli – frysepinner, ispinner, og bare lyden, larmen fra de ville bølgene og den brølende vinden, ville løpe etter – som om hensikten kunne ha vært å ta ham igjen og viske ut den svake gjenlyden av halsingen, og han kunne ha returnert, overveldet av bekymringer eller av en ufordekt glede over at den kunne ha funnet en utgang og jeg kunne ha tenkt at ispinnene, frysepinnene, kunne ha tint, eller foreløpig tint til et eneste rop – men oppstigningen ville kanskje være som noe svakt og utvannet, og litt til, lenger opp og enda mer pakket inn av vær og vind og så oppspist, slukt, av de samme veggene som hadde gitt det – ropet, skriket – styrken til å klatre opp til sin egen tilintetgjørelse og rekke opp til gresset, vegetasjonen, som et nøytralt vindblaff eller som suset av det og kanskje med en spiss undertone, og i det neste feid med av en veldig pålandsvind, og den siste resten av noe tynt og utdøende ville bli fanget opp av den og den ville senke farten og en halvveis nøling kunne ha blitt avbrutt av at den kunne ha kastet seg til siden, slik at noe av det vindherjete gresset, underlaget, dekket, ville bli slengt ut i et roterende virvar som den konstante trekken ville nappe til seg og lynraskt transportere til helt andre plasser, og som et lyttende øre, kunne jeg ha tenkt, frysepinnene, soldatene, for å høre om den ville bli hørbar, og den kunne ha rast tilbake og med en usedvanlig, eller snarere ønskverdig, presisjon, ville den sikkert ha sporet seg fram til det nøyaktige stedet og ved kanten av sarkofagen, enklaven, ville den forsøke å ta seg ned og like mange ganger rygge og jeg kunne ha tenkt – hvorfor så lojal, som om det forventete blodbadet ikke ville kunne skje uten at de ble reddet og at dette overordnete instinktet rettet seg mot et eneste krav: at forutsigelsene ble oppfylt? og så, i et nærmest opprivende sinne ville den sette utfor, og halsbrekkende, idiotisk, ville den deise overende og pipende bli slengt mot en vegg, og med et usannsynlig hell kunne den ha landet på en smal hylle og i halvsvime kunne den ha klamret seg fast og jeg kunne ha tenkt – mer og mer usannsynlig, og frysepinnene, soldatene, ville ikke høre noe annet enn vinden og regnet, og fortapt, fortapt, kunne de ha tenkt, og igjen som ispinner, istapper, og dette gode hodet ville vel lange til seg noen redskaper – selvfølgelig en umåtelig bue og piler med et haleheng av reip som magisk, hemmelighetsfullt ville finne et feste, og han ville spenne buen til bristepunktet og jeg kunne ha sett de ytre fibrene som ville ryke eller langsomt gi etter med en svak opptrevling av veden, og så det varslende punktet, som nærmest måtte tvinges ut av treet og han ville slippe buestrengen

i svime og jeg kunne ha tenkt at et ynkelig bjeff ville være

for han var vel urokkelig i sin tro på at dette ville også

og de ville klatre opp, ennå som istapper, frysepinner

og et svakt bjeff

han og noen av de andre kloke hodene

og jeg kunne ha tenkt – hva er det med disse typene?

voff, voff, ville den

kanskje dratt opp vedhenget og den ville logre

og frysepinnene, soldatene, ville ikke

men han

og de ville gå til ro og jeg kunne ha tenkt på våte skinnfeller som den harde pålandsvinden

underbefalet eller slavene som måtte få opp alle våpnene, skjoldene

men hva med

alle skipene?

og jeg kunne ha husket et eller annet utsagn – lidelsens eneste erfaring er at det gjør vondt

og mer regn, og den neste dagen, ja tidlig i grålysningen, og det ville være det samme mørket og alle mennene ville være tause og urokkelige

eller som det kunne ha vært – ikke istapper, frysepinner, men bare pinner

og noen digre våpen, som om de hadde vokst over natta eller at de som skulle håndtere dem hadde avmagret og blitt mindre

eller det som de hadde i vente

mens den ville være urolig, som om den været

og jeg kunne ha tenkt på fargesammensetningen av klær, beinsubstanser, sårskader, blod, våpen og gjørme – alt eltet sammen til

eller dødens store materialer og jeg kunne ha tenkt på alle de innvendige fjellene, knokkelfjellene

Troja eller noe lignende, som en – kanskje den aller første

regn og atter

og en nervøs

og jeg kunne ha sett dem for meg – miserable, rett og slett miserable, og alt motet, overlegenheten, stoltheten, ville være

som om det kunne ha vært som mammas triumf – etter alle omskrivningene, alle spørsmålene, milene: hvor mange ganger hun kunne ha krabbet rundt jorden –

og hun kunne ha sagt – jeg sletter et fjell, forstår du, og pappa ville sikkert ha innvendt – du mener fra å vokse?

de kloke hodene som trodde at det hele ville være over i en fei og ikke

men det var

flere timer og den hadde blitt med dem, noen få menn med lett oppakning for å se om alt var slik det skulle være før nedslaktingen, og for deres skyld – eller for dem alle – hadde de kanskje slaktet en kalv eller et lam og jeg kunne ha tenkt på de strabasene de kunne ha vært igjennom for å få dem opp, og hvorfor kunne de ikke ha ofret

og bare ventet, ikke noe annet enn ventet og en av disse avleserne ville stirre etter et eller annet tegn som kunne ha fortalt dem om hva som ville komme til å skje

ingenting annet enn tiden som ikke ville gå

og gjennom regnet og larmen fra alle de anspente mennene, soldatene, pinnene, kunne de ha hørt noen svake rop og kanskje gneldringen fra en livredd hund, og i ytterkanten av en slette kunne en eller annen mikroskopisk skikkelse komme løpende og et stykke etter ham noe vimsete og smalt, og etter en kort stund ville det komme flere skikkelser og bak dem igjen ville det kanskje dukke opp vimpler, spyd, hester og en horde med kampklare soldater?

og ikke alle disse årene, men da ville den vel ha stukket av for å oppsøke andre plasser og jeg kunne ha tenkt på alle de

og den ville måtte fortsette i det uendelige, som en slags