Ole Robert Sunde

Der hvor vi er lykkelige

Essays

Gyldendal

Til Selma

I. (En hånd)

Da egypterkongen Psammenitos

«På den tiende dag etter Memfis’ erobring ville Kambyses forhåne Psammenitos, egypternes konge, som da hadde regjert i seks måneder, og førte ham derfor sammen med andre egypter ut foran byen. Her ville Kambyses prøve hans karakter på følgende måte. Han lot hans datter kle i slavinnedrakt og sendte henne med en bøtte etter vann og sammen med henne noen døtre av de fornemste egypter som han hadde tatt ut og utstyrt på samme måte. Da nå pikene under skrik og gråt passerte forbi sine fedre, da jamret og klaget også alle de andre, da de så sine barn nedverdiget slik, men Psammenitos, som også var klar over hva som gikk for seg, bøyde bare sitt hode mot jorden. Da så vannbærerne hadde passert forbi, sendte Kambyses Psammenitos’ sønn av sted sammen med to tusen andre egypter av samme alder, alle med et rep om halsen og bissel i munnen. De ble ført av sted for å drepes som bot for de mytilenaeier som var blitt drept da de kom til Memfis på skipet. For kongens dommere hadde felt den dom at for hver mann skulle ti av de fornemste egypter lide døden. Da nå Psammenitos så dem dra forbi og forsto at hans sønn gikk døden i møte, da forholdt han seg på samme måte som da det gjaldt datteren, enda de andre egypter som satt rundt ham gråt og bar seg.»

Slik begynner fortellingen om Psammenitos hos Herodot. I essayet «Fortelleren. Betraktninger over Nikolaj Leskovs verk» skriver Walter Benjamin om Psammenitos’ bedrøvelige og stoiske holdning: «Leskov har gått i klassikernes skole. Grekernes første forteller var Herodot. I fjortende kapittel i tredje bok av hans Historier finnes en historie man kan lære mye av. Den handler om Psammenitus.»

’Da egypterkongen Psammenitus var blitt slått og tatt til fange av perserkongen Kambyses, satte Kambyses seg fore å ydmyke fangen. Han ga ordre om at Psammenitus skulle stilles opp på veien der det persiske triumftoget skulle passere. Og han ordnet det videre slik at fangen skulle se sin datter komme forbi, som en tjenestepike med en krukke på vei til brønnen. Mens alle egypterne klaget og jamret seg over dette skuespill, sto Psammenitus alene taus og ubevegelig, med øynene festet til jorden; og like ubevegelig var han da han straks etter så sin sønn, som ble ført med i toget for å henrettes. Men da han så blant fangene fikk se en av sine tjenere, en gammel, forarmet mann, slo han knyttneven mot hodet og ga alle tegn på den dypeste sorg.’»

Etter denne gjenfortellingen, anvendt, ikke fortolket, hvem vet, som virker endret vis-à-vis Herodot, kanskje oversatt til noe som er mer Herodot enn den oversettelsen jeg holder meg til, som ikke blir en oversettelse, men flere oversettelser eller utspredninger og deres tillegg, deretter, etter hva, etter at Benjamin har referert denne historien, eller sin versjon av den, skriver han: «Av denne historie kan man se hvordan det forholder seg med den sanne fortelling. Informasjonen har verdi bare i det øyeblikk den er ny. Den lever bare i dette øyeblikket, den må uten tap av tid utlevere seg til det og forklare seg for det. Annerledes med fortellingen; den brukes ikke opp.»

Idet Benjamin vender seg mot Montaigne, all den stund han også har vendt seg mot egypterkongen Psammenitos, det er i essayet «Om sorg», blir jeg delaktig i en tredje versjon: «Men det fortelles at når Psammenitos, konge av Egypt, hadde blitt beseiret og tatt til fange av Kambyses, kongen av Persia, og fikk se sin datter gå forbi ham som fange, kledd som en tjenestepike på vei for å hente vann, så sto alle hans venner rundt ham og gråt og klaget; selv sto han derimot aldeles stille uten å si et ord og med blikket stivt rettet mot bakken. Når han straks deretter fikk se at hans sønn ble ført bort for å dø, sto han likedan. Men da han siden fikk se at en av hans tjenere ble ført bort blant fangene, begynte han å slå seg for pannen og viste den dypeste sorg.»

Walter Benjamins undring og store spørsmål er: Hvorfor viser ikke Psammenitos sorg før han ser sin tjener, ydmyket og kledd i filler, hos Herodot er det en venn, en aristokratisk venn, og som det står: «en av Psammenitos’ selskapsbrødre», det virker som om Benjamin og Montaigne, som også stiller seg det samme spørsmålet, hvorfor venter han med å vise sin sorg, ikke vektlegger Herodots fortelling og det svaret de spør etter, siden Herodot kommer med et svar, Montaigne skriver: «Da Kambyses spurte Psammenitos hvorfor han ikke hadde blitt grepet av sønnens og datterens ulykke, men derimot manglet enhver tålmodighet til å utholde en av sine venners» – nå er han plutselig blitt en venn og ikke lenger en tjener – «ulykke, så svarer han: Fordi bare den siste sorgen kan uttrykkes med tårer. Begge de andre overtreffer alle tenkbare uttrykk.»

Benjamin refererer Montaignes svar om sorgens forsinkelse og utvider det: «Hvorfor klager han først ved synet av tjeneren? Montaigne svarer: ’Fordi han allerede var overveldet av sorg, trengtes det bare litt til for å bryte ned demningen’» – av en eller annen grunn er alt det som Benjamin og Montaigne setter i anførselstegn, Benjamin i forhold til Herodot og Benjamin vis-à-vis Montaigne og begge to når det gjelder Herodot, feil, ikke feil, mer upresist, ikke upresist, det er som om jeg hører et gjensvar: Å tyde eller å anvende, det er spørsmålet – mer om dette siden, med andre ord, jeg vender tilbake til Walter Benjamin: «Så langt Montaigne. Men man kunne også si: ’De kongeliges skjebne beveger ikke kongen, fordi den er hans egen.’ Eller: ’Det er mye som rører oss på scenen som ikke rører oss i livet; tjeneren er bare en skuespiller for kongen.’ Eller: ’En stor smerte samler seg opp og kommer først til utbrudd ved avspenningen.’ Herodot fortolker intet. Hans beretning er den tørreste. Derfor kan denne historien fra det gamle Egypt etter årtusener fremdeles framkalle undring og ettertanke. Den ligner frøkornene som har ligget lufttett innelukket i pyramidene, og som har bevart sin spirekraft opp til i dag.»

Det rette svaret, finnes det et riktig svar, det svaret som Herodot gir og som Montaigne og Benjamin gir, er som unøyaktige paralleller, som om overleveringene forrykkes, om ikke anvendes, slik at det som var et sitat gjennomgår en utspredning og får et tillegg, et appendiks som har blitt så omfattende at vi nå kunne kalle det litteraturens begynnelse, og som Herodot var en fortsettelse av, og hans svar på spørsmålet om sorgens forsinkelse er ikke noe annet enn dette, selv om heller ikke dette er det riktige svaret, siden det ikke finnes noe riktig svar, for hvis det kunne dokumenteres, ville jeg si, det finnes også et annet: «’Din herre Kambyses spør deg, Psammenitos, hvorfor du hverken gråt eller klaget da du så din datter nedverdiget og din sønn gå sin død i møte, mens du gjør slikt vesen av en tigger som er deg ganske uvedkommende, etter hva han hører av andre.’ Slik lot han spørre, men Psammenitos ga til svar: ’Sønn av Kyros, den ulykken som rammet meg i min familie, var for stor til at jeg kunne jamre over den. Men min venns lidelser måtte fremkalle tårer, når han på terskelen til alderdommen mistet hele sin store rikdom og måtte gi seg til å tigge.’»

Hva slags svar er dette, om det da er et svar, det svaret det kan være, er det svaret som kanskje ligger i at fortellingens nyhet ikke avtar, i og med at dens slitasje er uten trøtthet, og det er dette fraværet av slitasje som fører kunstverket så langt og som ikke slutter å undre oss, dets under så å si, Herodot, Montaigne og Benjamin er, alle tre, signaturer om slitasjens holdbarhet: «Den ligner frøkornene som har ligget lufttett innelukket i pyramidene, og som har bevart sin spirekraft opp til i dag,» og slik det var tre versjoner[1]* om den gamle egypterkongen og tre versjoner om hans utsatte sorg, og tre signaturer over fraværet av slitasje, fortsetter jeg med en serie på tre: Det gamle, det nye samt konjunksjonen ’og’: For slik alle vet, er det som er imellom i midten, konjunksjonen midtstiller seg og er imellom det nye og det gamle, og slik konjunksjonen også er i midten, er den også det elementet, på sitt partikkelnivå, som har den største utholdenheten og blir utsatt for den hardeste slitasjen og samtidig har den tørreste utsigelsen, men også en av de mest gåtefulle, hvem venter ikke på hva som ville komme etter ordet ’og’: Og med det vi forventer skal komme etter bindeordet, er også det som ordet binder opp, og ved å binde opp slik det forbinder ordene til hverandre, også det ordet, ’og’, som er det mest logomaniske: «Herodot fortolker intet. Hans beretning er den tørreste,» skriver Benjamin og fortsetter: «Derfor kan denne historien fra det gamle Egypt etter årtusener fremdeles framkalle undring og ettertanke», igjen dukker det opp en serie på tre, som om den kunne ha vært et svar der det ikke finnes noe svar, nesten og bare nesten kan være et mulig svar: Tørrhet, ikkefortolkning og undring, og slik disse dukket opp, dukket også det nye og det gamle, Herodot, Montaigne og Benjamin og de tre versjonene om Psammenitos og de tre svarene om hvorfor han reserverte sorgen opp, og det som kan bli et fjerde, ikke svar, men heller et brudd på denne serien og en fortsettelse av en omskrivning, slik at historien ikke slutter sin fortsettelse, for hvem er det som tror at det nye ikke ligger i kulissene til det gamle og at det siste er det siste nye og at det nye er fullt av alder – ingen og alle, alle av dem.

Og og bare og: Det nye og det gamle, det som er i midten er imellom – denne historien midtstiller seg i forhold til alle fortolkninger, om det er tre, kan det også bli fire, dette kommer til å bli det fjerde, og som det fjerde kan det bli fem og seks, denne fortellingen er ustoppelig: Det blir fortalt at den egyptiske kongen Psammenitos, da han ble tatt til fange av Kambyses, konge over Persia, ble utsatt for de groveste krenkelsene, hans stoiske ro var urokkelig selv da hans barn ble ført forbi ham, hans datter som tigger og hans sønn som offer for en kommende likvidasjon, ved synet av sin gamle venn, forslått og i laser, falt han sammen og slo seg selv for pannen.

Dette kan bli det fjerde svaret, det eksisterer ikke et fjerde svar, men om det kunne ha vært et fjerde svar, ville det ikke da kunne bære i seg denne påstanden, det er det jeg tenkte på, ikke et svar, men en serie av påstander, så dette kan bli den fjerde påstanden, hvorfor ikke, men ikke det fjerde svaret, det er riktig: Den gamle egyptiske kongen tror ikke sine egne øyne, og han venter med en voksende bekymring, den som fratar ham mulighetene til å vise hva han føler, siden det han føler ikke har et uttrykk, det er som om han er konsentrert, men da han får øye på sin venn, krenket og ribbet for alt: Uten ære, uten formue og uten familie, slutter bekymringene i den tro som øynene fastslår – alt håp er ute, ettersom det er i denne tredelte rekkefølgen han får synet av sin tragedie: Kan jeg bære å se min datter ydmyket og hånet, kan jeg tåle å miste min sønn, men det ville være utålelig å miste æren og formuen, det er som om han som allerede har mistet alt, må lese om det, via iscenesettelsen og prosesjonen, før han makter å la det synke til bunns, hvem greier å begripe når tragedien er et faktum, at den har rammet oss, det er som om vi må vente, og selv da, etter å ha ventet en stund, slik den gamle egyptiske kongen venter og leser, har vi vanskeligheter med å forstå vår egen ulykksalighet.

«Å tyde eller å anvende, det er spørsmålet» – det var dette spørsmålet jeg skulle vende tilbake til, sammen med det som er i midten, er imellom, konjunksjonen, bindeordet, og hva er det bindeordet binder sammen, om ikke den rekken av ord som lar seg føye sammen til setninger og setninger til fortellinger og fortellinger til en logomani, både den som har vært og den som vil komme, med andre ord det gamle og det nye, men er fortellingen noen ganger fullstendig ny uten å være forgiftet av det gamle, forgiftet som noe smittsomt og giftig, giftig som en skarp tunge, og med prefikset, det som er før den skarpe tungen, eller gift, som et ekteskap, gift som en gave, det en gir bort, en kommende gave, så å si, fortidens gave, fortidens skarpe tunge, eller bare fortidens smitte, så ny at det gamle har forvitret og lar det nye framstå som noe uberørt, usett og uhistorisk?

Kanskje og bare nesten og ikke noe annet enn nesten, for slik jeg vendte tilbake til «å tyde eller å anvende, det er spørsmålet», vender jeg også tilbake til Psammenitos og Herodot, selvfølgelig er det Walter Benjamin som har kommet med denne påstanden: «Varsler, forutanelser og signaler gjennomkrysser vår organisme dag og natt som bølgeslag. Å tyde eller anvende dem, det er spørsmålet. Man kan ikke gjøre begge deler,» følgelig anvender Herodot denne gamle historien, slik Benjamin anvender Herodot igjen og Montaigne den samme, slik at de frøkornene som har ligget lufttett ennå spirer i sin alderdom og i sin ungdom. Tre signaturer, tre historier og tre versjoner, det tørre, det anvendelige og det som framkaller undring, det nye og det gamle, det som er i midten er imellom, og og bare og og alle de ulike bindeordene, nesten og ikke noe annet enn nesten, fortidens gave, fortidens skarpe tunge, eller bare fortidens gift: Det er ikke bare de store signaturenes verk som anroper oss gjennom historien, kanskje ikke engang anroper, mer som en larmende vind som mumler til oss, alt dette og noe helt annet, ved at vi leser og vekker opp den stemmen som døser eller som har gått til ro i bøkene, men det er ikke bare dette jeg tenkte på med de store verkenes mumlende anropelse, det er en ting til, det er flere, i alle fall én ting til, muligens to, altså minst tre ting, og forgiftningen er denne andre av disse tre, ikke bare fordi språket er en av de største smittekildene, og vi kunne kanskje snakke om en lykksalig forgiftning, men at den luften vi inhalerer, og det blodet som utbrer vår inhalering, er gjennomtrengt av historien, men det som gjennomtrenger eller forgifter den igjen, er et umulig spørsmål, kanskje vår forestilling om hva historien er, men også en av de interessante spørsmålene, som ikke angår mitt tema, ikke akkurat nå, men det tredje etter de to andre påstandene – det har alltid vært signaturer og deres verk, på tross av deres epokemessige, og de foregående epokenes, forgiftning, som har utført, nesten og bare nesten, en nyhet: Disse verkene tvinger oss til å spørre, ennå med forminsket kraft, og hvis vi skulle slutte å spørre, er det fordi vi kan ha glemt deres nyhet og har latt dem arkiveres som en allmenn slitasje, den slitasjen som ikke rører deres holdbarhet, og det vi ikke slutter med å spørre om, er: Hva er det med disse verkene som gjør dem uskikket til å tilhøre en bestemt epoke, selv om ettertiden vil insistere på at det var de som var denne epoken, og hva er det med disse verkene som gjør at de trekker seg vekk – jo visst, det jeg også har glemt å tenke på: At det eksisterer en idiosynkratisk historie, og den er omfattende, og omfatter selv dette, om ikke helt, så nesten, og bare nesten, mer enn nesten, og med en omfattende perifrase og utaktisk historie som er uatskillelig fra den biografiske historien og dens forgiftning av signaturen og dermed av verket, som om verkene, ved å trekke seg vekk, ikke vil avdekke de lufttette frøkornene, hvis de da kan bli avdekket, for da å kunne se hva det er som gir dem det vi stadig vekk benevner som «å være forut for sin tid», til tross for den omfattende forgiftningen, og hvilken del av dem som var minst angrepet, signaturen eller verket, og som gjorde at de, og deres verk, kunne forflytte seg mot et sted som var ulikt, men heller ikke fullstendig ulikt, mer som unøyaktige paralleller, alle andre steder: «… men Psammenitos ga til svar: ’Sønn av Kyros, den ulykken som rammet meg i min familie, var for stor til at jeg kunne jamre over den. Men min venns lidelser måtte fremkalle tårer, når han på terskelen til alderdommen mistet hele sin store rikdom og måtte gi seg til å tigge’. Da kongen hørte dette, syntes han det var vel talt. Etter hva egypterne forteller, skal både Kroisos, som fulgte med Kambyses til Egypt, og de tilstedeværende persere ha felt tårer, og Kambyses selv skal ha blitt grepet av medynk og straks ha befalt at sønnen skulle tas ut fra de andre dødsdømte og bringes inn i byen og for Kambyses’ øyne.»

– – –

Å omformulere, kunne jeg ha tenkt, hvorfor det, har jeg kanskje gjentatt det for mange ganger, kan det være å anvende, og tørrheten som har den dypeste slitasjen, er det den som gir fortellingen dens ubrukthet, dens karakter av å være nesten og bare nesten en nyhet, og omformulert, det må jeg tenke på, hva kan det være, om ikke den, den være, det og den, men omformulert, det jeg skulle ha tenkt, som om jeg har slitt det i stykker, fratatt det tørrheten, har jeg det, nesten og bare nesten, og gjort fortellingen ufortellelig, hvilket, som om fraværet av fortelling opphever tørrheten, hvor er det, stedet uten fortelling, der hvor utmattelsen er konstant, den er heller ikke uten fortelling, de er bare usle, den og det, uomformulert, nesten og bare nesten en nyhet, hvorfor en slik distinksjon, den boken og det verket, den og det, det kommer, kunne jeg ha tenkt, som om det favner mer, men ikke det nådeløse i en svak gjenkjennelse, som om vi ikke greier oss uten slitasje, hva hadde da skjedd med fremmedheten, den hadde blitt uoverstigelig, kan det være sant, tenk bare på Kafkas Odradek, måtte ikke han ha andre paralleller, til hva da, alle litteraturens kvasiskikkelser, og noe annet, naturligvis.

Nesten og bare nesten en nyhet, kan da umulig være en nyhet, det ville være malebarisk, og slik forstått uforståelig som en nyhet, hvem ville vel si at det antydningsvise kan være en nyhet, i og med at det som antydes av nyhet, er så gammelt at det er mer foreldet enn nytt?

Den minst foreldede forgangenheten, er det det som blir restene, og ikke noe mer enn det, er ikke det mindre enn det antydningsvise, av nesten og bare nesten en nyhet?

Og den nesten, anelsesmessig, hvor kan den være, det som ikke foreldes, eller i møte med nye bøker, som ennå greier å gi oss en rest, umiddelbart tenker jeg på Montaigne, og hans tørrhet som ikke tørket opp, for han visste det samme som Herodot, eller Benjamin, de gode fortellingenes lufttette frøkorn, og den sjokkerende teknikken, ser vi ikke alltid etter den, do ut des, både hos de gamle og de nye, som for å kunne bestemme hva det er som pågår, hvor ofte ønsker jeg ikke det, ved for eksempel å lese de nye bøkene, hvorfor ikke Vandrehistorier av John Erik Riley, ved at jeg rett og slett finner det punktet, den restaktige nyheten, det er nettopp den gode fortellingens polygonale vidde som ikke lar seg bestemme.

Lar det seg ikke bestemme, om jeg skulle ha vært i det letargiske hjørnet, kunne jeg da ha rettet fingeren mot det, og si, der er den restaktige nyheten, si meg grunnen til at ikke det skulle la seg gjøre, med hånden på hjertet, hva var det Montaigne gjorde, som ingen andre gjorde, da han trakk seg tilbake for å skrive sine essays?

Jeg må tenke på det, om det lar seg gjøre, så vulgært og så lokkende, de er ikke engang lokkende, det er et uforskammet krav.

Det er som en gift, og motgiften, det er den restaktige nyheten.

Hvordan kommer boken ut av kroppen?

Hva slags talent trengs det for å tenke: Jeg ønsker å sette meg til for å skrive en bok?

Eller før det igjen – et talent for å komme fram til det å tenke en slik tanke?

Men hvor er smittekilden, så å si, til at vi blir gitt det å tenke slike tanker, og hvor, som en tanke, sitter det som skal til for at vi skal kunne greie å gå til et skrivebord, og dernest, hvor sitter det som skal til for at vi skal bli sittende i flere uker, måneder, ja, år, dens sete, nærmest, er det jeg funderer over, og ikke bare det, men også, som jeg nettopp sa, smittekilden til at vi tenker disse tankene?

I historien, tenker jeg, og ikke bare i dens fortid, men også i dens veldige presens, det som vi har benevnt som «vår samtid», og med historien mener jeg det uforlignelige kravet om at noen må bære det å utgjøre kanon, og dermed også bli beæret med å ha et talent, et usedvanlig talent, sågar et ekstremt talent.

Men om det sitter i kroppen, hvor er da dets trone, eller deres trone, hvorfor ikke i flertall, om så er, hvor skal vi gå for å finne det, eller dem, men om vi tenkte etter, ville det da ikke være en selvfølgelighet å tro at det ville være i avstanden mellom innbilningen og hånden, nærmere bestemt fingerputene til den tommelen og pekefingeren? Det er det vel ingen som tror, hvorfor ikke, fordi det rett og slett ikke er sant, du mener medisinsk, absolutt, men hvem er det som er opptatt av det som er sant, det er ikke derfor vi er her, og hvorfor skulle ikke talentet ha en flytende funksjon, både ved å være i fingertuppene, underarmen, albuen, skulderleddet og oppe i hjernen: All den stund vi snakker om innbilningskraften – den og ikke noe annet enn den, så det er til den jeg må henvende meg, ettersom jeg ønsker å tenke at jeg kunne tenke meg å skrive en bok, eller til en annen bok, og hva slags bok er det, om ikke en ordbok, eller for å si det formelt – både innbilningskraften og ordboken?

Hos Falk og Torp står det følgende: «Talent har faaet betydningen ’naturlig begavelse’ fra parabelen i Matth. 25, 15 ff. (Luk. 19, 12 ff.): lat. talentum […] ’vegt, pengesum’ (se taale).» Og ved å forfølge dette ordet, får vi vite at det har flere betydninger: «Å slå seg til tåls», som høres ut som en slags selvstraff, men også det å «løfte, bære, heve i været», og hva står det så i Det nye testamente: «… og en gav han fem talenter, en annen to og atter en annen én, hver efter som han var duelig til», og vi kan danne, så å si, en type sum, eller slik den kunne ha vært: Talentet som «naturlig begavelse, pengesum, vekt», og det å straffe seg til «tåls» og det å bli «løftet opp», og hvis vi ser bort fra det jeg ikke helt fatter, «naturlig begavelse», og isteden legger våre blikk på «en sum med penger», det disse tre, nei, fire betydningene, eller la meg gjøre dem til tre: Penger, tålmodighet – inntil det straffende, vel å merke – og vekt, men igjen hvorfor disse tre, jo, for det er her forgiftningen, forhistoriens og samtidens forgiftning, så utvetydig gir seg til kjenne, og det er nettopp i frasen, som den bibelske parabelen fører oss mot, «å forvalte sitt pund», sitt talent, sine talenter, for å se hvem som skikket seg best, til hvis glede, tenker vi kanskje, i og med at det er noe som forvaltes, allerede satt inn i det ønsket som ønsker så sterkt å kunne være bærer av et talent, og med sin vekt, sin selvstraff, også en bærer av den æren som tilkommer veldige signaturer og som blir lovprist i alle forsamlinger, enten det er i familien eller i nasjonen, ettersom det er han/hun som bærer det pundet vi ville at noen skulle bære.

Hvorfor er dette ønsket et felles ønske – ikke uttalt og allikevel så tydelig?

Og hvem er det som pålegger oss et ønske som vi kanskje ikke ville ha ønsket?

Vi som kunne ha vært hvem som helst, og det er det vi blir, for vi ville ikke kunne ha ønsket oss noe uten dette: Det er dette som er selve saken:

Hvor begynner min kropp og hvor blir den overlappet, krysslappet av historien, og hvor stor del av den tilhører samtiden?

Det er disse foreleggene, rystende og omfattende, som vi må ha i minnet når vi sier: Jeg ønsker å erverve meg et talent, eller som det også heter: Har jeg et talent for å kunne skrive en bok? Og om jeg tror at jeg har det, slumrende i meg, hva er det som skal til for å vekke det opp, og vil det vekkes opp til et stort talent eller til et middelmådig, og om det blir mindre enn det, hva skal jeg da gjøre?

Men om det blir middelmådig, vil jeg da kunne være bekjent av det og dernest – hvem er det som bedømmer det til å være stort eller middelmådig eller så lite at det knapt vil kunne kalles for et talent, hva heter det da, men først og fremst, hva skal jeg gjøre for å vekke det opp, for å lokke meg til å kunne tenke at jeg skal sette meg ned for å skrive en bok, uten at du et øyeblikk har tenkt: Hva slags bok skal det bli?

Du må lese, kunne det ha blitt sagt, og dermed overføre mer av den historien som allerede erobrer deg, til en større erobring, kanskje du ville kunne få dannet en enklave, et sted i deg, som kan gi deg årevis med ettertanker, slik at du vil kunne bli en betydelig grubler, finnes det noe bedre, glem det, ville noen ha hevdet, følg ditt instinkt, hva nå det er, din gave, mens en tredje ville si: du må øve deg til et mesterskap, også det middelmådige, det er ikke noe mesterskap, du må øve, men mest av alt, du må «slå deg til tåls», gjerne med nevene, og når du har straffet deg med tålmodighet, så må du øke og intensivere straffen, og når du har gjort det, så må du oppsøke de som kjenner kanon, for de vil fortelle deg at livet og kunstverket frastøter hverandre, selv om livet besmitter kunstverket, for mye, alt for mye.

Men om jeg nå følger den formaningen, om å lese og å øve, vil da ikke det som er meg komme til å bli utslettet, som om denne lesningen, selvstraffen, vil medføre en implosjon, jovisst, du kommer til å bli utslettet, du er allerede utslettet, men med mer lesning, mer tålmodighet, kunne det jo hende at den enklaven, grubleriets enklave, kunne ha igangsatt noe enestående eller mediokert eller ingenting, og hvem vet om ikke det hadde vært det beste, grubleriets ingenting – ukjent og hemmelighetsfullt?

Jeg leser og ønsker fortsatt at jeg vekker opp det som kanskje slumrer i meg, historiens dype forgiftning og den motgiften som jeg tror skal kunne danne ettertenksomhetens enklave i meg, så talentet er en del av den samme forgiftningen, det har jeg allerede sagt, hører du dårlig, men hva er det da som vekkes opp, ønsket om at det er jeg som skal ha disse evnene og at øvingen og lesningen skal få det til å eskalere, for å bli det jeg ønsker mest av alt – det grafologiske legemet: De bøkene jeg kommer til å signere, men hvor mye av det som jeg tror er meg, vil følge med og sette seg fast, slik at alle ville kunne se at dette er hans andre hjem, og følgelig har glemt at språket ikke oppfører seg som det interiøret vi tror at dette hjemmet er satt sammen av.

Umerkelig, rett og slett umerkelig, dette andre hjemmets etterklang av oss selv, eller nesten, altså litt mer enn umerkelig, for det kan ikke benektes at Prousts uendelige setninger, ikke bare er et utslag av forelegg og påvirkning, men også av temperament, den dramatiske tonen han hadde ervervet i kontrast til den harde astmaen som han led under, og som kanskje ville ha forlangt kortere setninger og mer søvn: Med andre ord: hvor er Proust i Prousts bøker – hans selv og noe helt annet, og det er denne syntaktiske kroppen vi burde ettertenke og om den drar seg vekk til et annet sted, og hva slags sted er dette?

Og på dette stedet, der hvor kunstverket kan befinne seg, har det fått en egenrådighet, som til tross for de som har planlagt og utført kunstverkene, kan gi fra seg en karakter og en fremmedhet slik at de blir som den som skulle «forvalte sitt pund» ved å reise utenlands, og som kommer tilbake som den ukjente, men også fordi det materialet som benyttes, har en egensidighet som er med på å føre det til den plassen hvor naturen, ifølge Heraklit, elsker å være, uten oss i sin umenneskelige isolasjon, og alt det jeg kommer til å lese og kommer til å øve på og til å slå meg til tåls med, er bare for å kunne greie en slik separasjon, selv om min svake gjenpart vil være der, den tonen, tenker jeg, som ingen vil kunne ta fra meg – den som jeg har arvet fra andre og som med en svak vridning blir gitt videre, nesten, tenker jeg plutselig, for å opprettholde en tradisjon, men hva slags tradisjon er det?

– – –

Krysslappet eller drakonisk – overkjørt så mange ganger at jeg ikke vet, som så mange andre, kanskje ingen, hva med Bach, og slike som ham, de unnslipper ikke, hvor min kropp begynner og hvor historien slipper, og den andre veien, som om det er en annen vei, hvis jeg hadde et slikt ønske at jeg ville skrive en bok, hvor mye av meg ville kunne atskilles fra den, og den igjen fra sin historie, den tonen, tenker jeg, som ingen kan ta fra meg, hvorfor skulle den ikke bli tatt, og fjernet, fjernet til noe som er mindre enn en svak glød, svakere enn en svak glød, bare avsatt én gang, som om det var for å holde på en tradisjon, nærmest befalt, inntil denne befalingen ville opphøre?

Jeg må lese, som den eneste og mest påtrengende virksomheten, uten ad libitum, det får være grenser, de to henger sammen, for å bli i stand til å oppdage hvor det ene begynner og det andre slutter, det har jeg aldri tenkt på, forgiftning, hva slags forgiftning, å tyde eller å anvende, er spørsmålet.

Du må lese, kontinuerlig og hardt, for at ditt tenkende syn skal bli gitt muligheten til å fundere, uten å skulle vite hvor det slutter eller tar til.

Jeg må lese, grunnløst og direkte, jeg må ikke lese, uten å lese ville alt bli, det er som om jeg ikke vet hva jeg skal si, si noe du ikke mener, dette er ikke deg, dette er ditt andre hjem, der er du noe annet, som i de gode fortellingene, tenk bare på Odradek, som var nærmest fremmed for sin opphavsmann.

Fortell noe du ikke mener, det er her du kan gjøre det, men det jeg mener, det er omsonst eller likegyldig.

Fortell noe du mener, som bare jeg, historieløst, har pønsket ut, hvor lenge må jeg vente på det som det jeg ikke mener og selv kunne ha tenkt. Jeg må lese.