Jon Gangdal

Ikke si det til noen

Historien om et barn, ei bygd og en ordfører

Bygdabøygen såg eg sidan

i mang ein form

god som engel

og sleip som orm:

Stundom einsleg som nasarear,

og brått i flokk som farisear.

Utanfrå kom han inn og takka

for seinast og sist

tøyg og turlærd og seminarist

Stundom bar han ein kross

og stundom sverdet ved sida.

Han song om fagraste framtidslandet

og levde langt inn i gamletida.

Han heiste faner i storm og sol

og ottast fylgjet som bar han fram.

Han nekta etter at hanen gol

og beit av hovudet av spott og skam

Frå diktet BYGDABØYGEN. Tor Jonsson, 1946

Kapittel 1

Vart han dømt?

Det er 17. desember 2012. Eg sit i rettssalen i Lillehammer tinghus. Dommaren har starta å lese opp det som skal vera dommen frå Sør-Gudbrandsdal tingrett mot Rune Øygard. I starten får eg ikkje med meg kva ho seier, berre noko om fire år og nokre pengar. Lokalet er stappfullt av journalistar og tilhøyrarar. Det er som om eg er inne i ei boble, og alt rundt meg liksom ikkje er heilt verkeleg. Eg veit berre at dette er den viktigaste dagen i livet mitt til no, når livet fyrst har vorte slik det er. Det er no eg skal få veta om det er meg retten har trudd på, eller om det er han på den andre sida av salen.

Der sit han Rune. Eg såg han så vidt då han kom inn, at han har fått langt hår og grått skjegg. Han likna mest ein gamal mann. Men eg tør ikkje sjå på han eller nokon av dei andre som sit på den sida. Den harde advokaten hans, kona, broren hans og svigerinna og nokre få andre. Om eg ser på dei, veit eg at dei vil sette «du lyg»-blikka sine i meg endå ein gong. Det orkar eg ikkje. For eg greier ikkje å få med meg heilt kva dommaren seier. Kanskje vert eg ikkje trudd likevel. Då vert det mest slik at dei får dobbelt rett. Det orkar eg i alle fall ikkje.

Dommaren les og les. Eg gjer alt eg kan for å konsentrera meg. Av og til høyrest det ut som om retten tviler på det han Rune har forklart. Kan det verkeleg vera ein samanheng mellom det og dei fire åra eg høyrde i starten? Det var jo så lenge statsadvokaten meinte at han burde sitte i fengsel. Men eg kan ikkje tru at det er sant. Dommaren gjentek vel berre det statsadvokaten sa.

Eg har med meg kjærasten min, mamma og pappa og ei venninne. Og så Nina då, advokaten min som har stått meg bi heile vegen. Eg veit ikkje korleis eg skulle greidd meg utan ho. Men eg tør ikkje å sjå på nokon av dei heller. Dei har trudd på meg heile tida, heilt sidan eg fortalde kva han Rune gjorde med meg i dei to åra vi var saman. Men om eg ikkje vert trudd av retten, kan det hende at dei sett «du lyg»-blikka sine i meg, dei òg. Då vert det ikkje berre dobbelt ille, men trippelt. Dei veit jo at eg fleire gonger måtte lyge når eg var saman med Rune, og sa at eg var ein annan stad. Og så veit dei at eg laug når dei spurde meg om kva vi gjorde saman, enda eg berre gjorde som han ville. Ikkje sei det til nokon, sa han alltid når han gjorde noko som aldri skulle hendt, men som eg ikkje visste var så gale, sjølv om eg ikkje skulle seie det til nokon. Men no har eg altså sagt det, både til dommaren, politiet og i retten. Og så skal det kan hende ikkje vera sant likevel. Korleis skal nokon kunne tru meg på noko etter dette?

Eg prøver å høyre etter igjen. Endå ein gong verker det som om det er noko han Rune har forklart som ikkje stemmer. Eg gløtter varsamt opp og kan sjå at han sit med bøygd hovud på den andre sida av salen. Ansikta til dei andre er like mørke. Journalistane skriv visst for harde livet på PC-ane sine. Eg får ei kjensle av at det må vera skjedd noko eg ikkje har fått med meg.

Då greier eg ikkje å halde meg lenger. Eg skriv på blokka mi: Vart han dømt? og skyv ho sakte burt åt Nina. Ho skriv kjapt: JA! og teiknar eit stort smilefjes.

No skulle sikkert bobla ha sprukke. Eg burde letta frå stolen min og kvitra som ein fugl mens eg flaug under det høge taket i rettssalen. Men eg kjenner liksom ikkje at det går inn i meg. Det var ikkje slik eg hadde tenkt det skulle bli. Eg hadde trudd at eg ville bli fylt av glede. Kan hende ikkje noko Hurra! Men noko med at Eg vart trudd! Og jau, eg er vel letta på eit vis, men eg klarer ikkje å sleppe det laus. Det er noko som held meg att, som held meg fast. Eg veit at dommen betyr at eg har vorte trudd. Eg skjønar at det er han som skal i fengsel. Kvifor kjenner ikkje eg meg fri?

Om eg lyfter hovudet litt, kan eg så vidt sjå den skjeggete mannen på den andre sida av salen. Korleis vil han greie seg, stengd inne på ei lita celle? Han som alltid sa han måtte opp på fjellet og ut mot havet? Korleis vil han greie seg åleine, han som sa at eg alltid måtte vera med han? Eg kan ikkje sjå auga hans, men ser likevel at han stirer tomt framføre seg. Der sit han, den stolte ordføraren i Vågå. Heile bygdas helt som vart heia fram av alle, til og med av statsministeren! Om nokre timar berre har han ikkje noko att, berre seg sjølv og ein liten flokk.

I nokre augneblink fer det over meg: Kva har eg gjort? Om eg hadde teia, ville han framleis ha vore Noregs mest populære ordførar, som om ingenting hadde hendt. Men så ser eg steinansikta rundt han. Den mørke flokken sit der som eit troll med mange hovud. Det eine er slokna og satt heilt ut av spel, medan dei andre ser ut som om dei førebur seg på å ta han heim og lappe han i saman. Eg veit kva dei vil gjera. Kona hans, ho som eg trudde ville støtte meg då ho oppdaga kva slags omsorg han eigentleg ga meg. Likevel valde ho å støtte mannen sin. Kvifor? Bror hans, ordførar han òg, i bygda mi Skjåk, der eg vaks opp på nabogarden – og framleis bur. Eg veit kva han og lærarkona hans vil gjera. Så snart dei kjem heim og har sleikja såra sine etter det fyrste tapte slaget, vil dei leggje nye planar for korleis dei skal vinne neste runde.

Kvifor skal eg bry meg om korleis det går med Rune om han må i fengsel? Det var ikkje vi, men han som gjorde det vi gjorde. Han var vaksen. Eg var barn. Han visste det var gale. Det visste ikkje eg. Ikkje før det var for seint. Lat han sitja der og tykkje synd om seg sjølv. Det tykte han støtt, særleg når noko gjekk han imot. Då var det alltid han det var synd om – til han fekk det som han ville.

Kan hende er det difor eg enno kjenner ei slags medkjensle med han der han sit som ein slagen mann. For medan vi var saman, var det berre han eg lærde å ha medkjensle med. Sjølv når eg sa at det var ilt, var det han som gret. Jamvel når eg skulle ut å ri på hesten min og ha det fint, kunne han ringje og spørja om det firbeinte dyret var meir verdt å bruke tida på enn han. Eg tykte det var rart han tenkte slik, men skjønar jo meir no. Å vera sjalu på ein hest kan berre eit menneskje vera, som ikkje har tankar for andre enn seg sjølv.

Eg visste ofte ikkje kva eg skulle gjort utan hesten min, vakre Ylva. Sjølv om ho var litt stridbar av og til, var ho den einaste som ikkje kravde noko anna av meg enn det eg sjølv ville, anten eg fôra, strigla eller reid. Ho såg aldri stygt på meg, uansett kva eg fortalde. Eg trur ho skjøna kor vanskeleg eg eigentleg hadde det. Ho ville sikkert visst at det einaste eg trong for å koma vidare med livet mitt, var at eg kunne ri ho utan ein einaste tung tanke i hovudet. Då eg måtte selje ho, såg ho like trist ut som meg.

Når tankane mine riv meg laus frå mannen på den andre sida, høyrer eg mykje klarare kva dommaren les. Eg veit no verkeleg at eg har vorte trudd, og at det er forklaringane hans som vert plukka frå kvarandre bit for bit. Eg høyrer dei vert kalla for «konstruksjonar», alle dei gode orda om at eg trong ekstra omsorg fordi eg hadde det så vanskeleg heime. Eg tenkjer at no må det snart koma ei kjensle av glede ein stad innanfrå. Men ho kjem ikkje, og eg veit kvifor. Det er ikkje berre fordi eg sit i ei boble. Det er for tidleg å gle seg.

For eg veit jo òg kva dommen betyr. Ankesak og ny runde i lagmannsretten. Aldri livet om han vil godta dommen. Heilt frå han vart meld til politiet, har han hevda si uskuld og satsa på at det var han, Ordføraren, og alle dei mektige venene hans som ville bli trudd. Og om han ikkje hadde vorte dømt, ville vi måtte anka saka. For eg veit kva som skjedde, og eg veit no at det ikkje skulle vore slik. Ikkje mellom ein vaksen mann og ei lita jenta som eg var då det starta.

Slik har det vorte. Eg må igjennom det – endå ein gong. Det er så langt ifrå det eg vil som ein kan tenkje seg. Men eg veit at eg må, anten dommen som no fell, vert slik eller slik. Mest av alt vil eg berre gløyme. I staden må eg halde fram med å hugse alt, så eg kan fortelja i minste detalj kva som hende – endå ein gong. Det er berre fordi han og dei ikring han seier at eg lyg, og at eg har loge om så mykje anna at ingen må tru på meg.

Det eg ikkje skulle seie til nokon, må eg no i staden fortelja så høgt at alle kan høyre det. Det var og er min einaste sjanse for å bli trudd. Han veit ikkje at det gjer like vondt for meg som då det hende, og han trygla meg om at det måtte vera like godt for meg som for han sjølv. No er det vondt å vera han òg. Men eg trur ikkje han vil eller kan forstå at det er han som er opphavet til lidinga for både.

Før eg møtte Nina og psykologen, trudde eg at det like mykje var mi skuld. Difor ville eg ikkje at mamma skulle melde Rune til politiet. Eg hadde jo vore med på det, eg òg, anten han fekk meg til å seie eller gjera det eine eller det andre. Kan hende eg vil greie å kvitte meg med skulda, især om han vert dømt i lagmannsretten med. Då skal det jo ikkje vera nokon tvil igjen. Men eg veit ikkje …

Eg gruer meg allereie til ei ny rettssak. Til å sitja i veke etter veke og høyre på alt det fæle og dumme eg har vore med på – ein gong til. Medan saken gjekk i haust, prøvde eg å tenkje at det ikkje var meg på ordentleg det handla om, men ein annan. Som i ein film. Det hjelpte noko, som når det kom til alle meldingane oss sende til kvarandre. I dag kan eg verkeleg ikkje forstå korleis eg kunne vera med på slikt saman med ein vaksen mann. Samstundes må eg ta det som verkeleg, for elles vert eg ikkje trudd. Eg kan ikkje skyve det så langt unna som eg vil – og snart må! Ikkje enno.

Sidan saka i tingretten har eg prøvd å leve som best eg kan. Det går betre på skulen etter at mamma og pappa hadde nokre møter med leiinga der dei vart einige om at eg skulle få noko ekstra undervisning så eg kunne ta att det eg hadde mista på grunn av rettssaka i haust. Det gjekk greitt, sjølv om skuleleiaren, Jehans Storvik, er ein av Runes beste vener og tidlegare varaordførar i Vågå. Då saka vart kjend, sa han at han ville støtte meg på dagtid medan han var skuleleiar, men på fritida ville han vere varaordførar og ven med Rune.

Etter jul vart eg kalla inn til ein samtale der han spurte meg om eg var sikker på at eg kom til å fullføre skuleåret, sidan eg hadde så mykje fråver på grunn rettssakene. Eg måtte òg tenkje på at eg kom til å vera endå meir borte frå skulen når saka kom opp på nytt i april og mai. Han meinte det nok godt. Men eg sat jo igjen med kjensla av at han hadde lita tru på at eg ville greie skulen. Sa han det same til Rune, tru?

Eg har framleis kjærasten min som støttar meg hundre prosent. Det gjer òg familien min, og alle dei andre som kjenner både meg og saka. Heldigvis har eg vener som ikkje veit noko særleg om kva som hende, og som ikkje bryr seg heller. Som bandet mitt, som eg syng i fleire gonger i veka. Når oss er på øving, er det berre musikken som gjeld. Jo meir eg gjer, dess meir slepp eg å tenkje på henne – og det som skal koma.

Dei som framleis trur at eg lyg, har eg slutta å bry meg om. Eg prøver i alle fall. Men inst inne er det ikkje så lett, sjølv om eg veit kor dei har det frå. Det finst nokre foreldre, som verken kan eller vil tru at ein ordførar med sytti prosent av veljarane bak seg, og ein bror som er ordførar i nabobygda, kan ha gjort det han er dømd for med ei lita jente som han berre ville hjelpe.

Kan hende vil dei forstå meir av kva som skjedde når dei har lese denne boka. Eg tenkte ei stund at eg skulle skrive ei bok sjølv. Men då eg fekk veta et ein forfattar allereie var i gang, og han sa at eg skulle få fortelja heile historia mi slik eg veit at ho var, tykte eg det var betre.

Historia startar med eit merkelig samantreff: Eg vart fødd same dag som Rune Øygard vart ordførar i Vågå for fyrste gong, den 20. oktober 1995.

Kapittel 2

«Jeg skal ikke i fengsel»

I et stilfullt innredet tømmerhus høyt over bygdesenteret i Vågå kommune sitter eksordfører Rune Øygard. Mellom bokhyller, blomster og bondemøbler skuer han tomt og trist utover store deler av det som inntil nylig var hans rike gjennom 17 år. Fra huset som ligger i enden av Øygardsvegen (som ikke er oppkalt etter ham, men som kommer av at det i gamle dager var de mest øde gårdene som lå her oppe, drøye 600 meter over havet), kan han se helt inn i Jotunheimen. Det er kona Reidun som er herfra. Foreldrene hennes bor fremdeles i den andre enden av generasjonsboligen. Rune Øygard er vokst opp på gården med samme navn i Skjåk, førti kilometer lenger vest i Ottadalen.

Det er tre dager før julaften, og bare fire dager siden dommen falt i Sør-Gudbrandsdal tingrett. Det barnløse ekteparet har åpenbart ennå ikke kommet seg over sjokket: fire år i fengsel, og 150 000 kroner i erstatning til jenta for å ha hatt seksuell omgang og samleie med barn under 14 og 16 år.

«– Jeg håpet på å bli frikjent, men i en slik sak må en være forberedt på at avgjørelsen kan gå begge veier. Men da dommeren leste opp navnet mitt, var det nesten som det likevel ikke var meg det handlet om. Jeg holdt på å besvime. Fikk blackout. Jeg ble både kvalm, svett, varm og kald på samme tid. Det var helt uvirkelig å sitte der.»

Slik beskriver Rune Øygard det skjebnesvangre øyeblikket da dommen ble forkynt. Han har likevel rukket å pynte litt til jul sammen med kona før de tar imot en journalist og en fotograf fra VG, og en reporter fra P4 hjemme i stua. Det skjer først etter gjentatte henvendelser fra de to mediene, og etter grundige forhandlinger med både ekteparet Øygard og advokat Mette Yvonne Larsen. En av betingelsene er at både ekteparet og advokaten skal få lese igjennom og korrigere intervjuene før de publiseres. Ingen andre medier får til gjengjeld slippe inn til det hardt prøvde paret som pryder mesteparten av førstesiden på VG den 22. desember 2012:

Les det store Øygard-intervjuet. Kona Reidun etter dommen: – DERFOR STÅR JEG VED RUNES SIDE.

I intervjuet forteller Rune Øygard hvor stusslig han nå har det der han sitter i et slags selvvalgt indre eksil. Fra å vise seg daglig i bygdas sentrum og delta på alt av lokale tilstelninger som en ordfører fra en liten norsk kommune kan kaste glans over, har han ikke vist seg på halvannet år. Da han omsider slapp taket i ordførerkjedet bare timer etter at dommen i tingretten var falt, var det ikke mye igjen av glorien. Ikke engang i hans eget bilde, selv om han fremdeles hevder sin uskyld.

«– Jeg har bare vært på nærbutikken en gang siden september i fjor. Da var det Reidun som tvang meg. Det handler kanskje om min feighet, men jeg orker ikke å gå ut og treffe folk. Det er så skambelagt og flaut det jeg er anklaget for. Jeg føler meg helt satt ut av at folk skal spekulere i de anklagene en får mot seg.»

Verken Øygard eller kona vil kommentere noe som gjelder dommen eller sakens realiteter. Heller ikke de famøse Skype-meldingene som skapte et voldsomt vendepunkt i Øygards disfavør under rettsforhandlingene, er noe den tidligere ordføreren vil komme inn på i intervjuet.

VG-journalisten spør:

«– Men for det norske folk fremstår Skype-meldingene som rimelig klare på at det har foregått en seksualisert dialog mellom deg og jenta. Du innrømmet også i retten at dialogen mellom dere bar preg av griseprat. Hva tenker du om det nå?

– Jeg kan ikke svare på det som går på saken eller jenta, sier Øygard.»

VG spør Reidun Øygard:

«– Visste du om Skype-meldingene?

– Jeg har ikke så lyst til å svare på de spørsmålene, annet enn at ingenting i retten har kommet som en overraskelse på meg, sier hun.

– Har du noen gang tvilt på Rune?

– Nei.

– Hvorfor ikke?

– Fordi jeg ikke har tvilt, sier hun, bestemt, men i en vennlig og lun tone.»

Rune Øygard er full av lovord om sin kone:

«– Hun tar mye av støyten for meg. Hun er i arbeid og møter bygdafolket hver dag. Hun er en veldig sterk person som har båret meg mye i denne saken. Hadde det ikke vært for hennes støtte, så hadde jeg ikke klart det.»

Ellers ser han ikke mange lyspunkter i livet, bortsett fra noen gode venner som fremdeles støtter ham, en kjælen katt, en 13 år gammel hund, og en del ukjente støttespillere som har sendt både blomster og andre hilsninger.

«– Jeg har gått fra å være en person som har jobbet 16 timer hver dag, med interessante og viktige oppgaver. Nå sitter jeg mest hjemme, og det mest spennende som skjer i løpet av en dag, er besøk. Jeg er glad for besøk, men savner veldig arbeidslivet. Men en positiv ting er at middagen alltid står på bordet til Reidun, sier Øygard og smiler.»

«Stua til Rune Øygard er full av blomster fra støttespillere», står det i bildeteksten til et av de store bildene i den åtte sider store reportasjen. Men de eneste blomstene leserne kan se på bildene, er en rød julestjerne med en hvit konvolutt rundt stilken, og et par små juledekorasjoner. De står på det lave stuebordet mellom sofaen og lenestolen sammen med julekakene som Reidun serverer, og som hun forteller at de også har fått av gode venner.

Mens VG er på besøk, kommer en venn fra bygda innom. Vennen hadde sett Rune dagen før, og syntes han så rufsete ut. Han mener at det er på høy tid å forsøke å pynte litt på den fallerte politikeren. Han tilbyr seg å stusse både hår og skjegg. VG lurer på om Øygard hadde tenkt å la hår og skjegg gro til han blir frikjent, men han forklarer:

«– Nei, det hadde ingenting med det å gjøre. Man blir bare sliten og giddalaus av å være i den situasjonen som jeg er i. Man har det så vondt inni seg, at man nesten ikke bryr seg om hvordan en ser ut utenpå.»

Nå blir kjøkkenet omgjort til frisørsalong, og Rune Øygard blir omgjort til en mer flidd utgave av seg selv – mens VG fotograferer.

Imens forklarer Reidun hvorfor hun har valgt å stå ved sin manns side, til tross for at han ifølge dommen fra tingretten ikke bare har bedratt henne med den vesle jenta fra Skjåk, men også to andre kvinner som begge vitnet for lukkete dører under rettssaken. Deres vitneprov var, sammen med Skype-meldingene, sterkt medvirkende til at mannen hennes ble funnet skyldig:

«– For det første er dette noe privat, som vi har blitt tvunget og presset til å dele med hele Norge. For det andre så er dette noe vi har lagt bak oss. (…) Jeg er meg selv som den jeg alltid har vært. Jeg står støtt ved Rune sin side, og der har jeg tenkt å forbli. Vi ønsker å gå videre sammen.»

I retten bygget Øygard og advokat Larsen hele forsvaret på at hans hyppige og nære samvær med Skjåk-jenta var basert på at hun hadde et sterkt behov for omsorg fra både ham og kona. Årsaken ble sagt å være at hun hadde det vanskelig hjemme etter at foreldrene skilte lag. Derfor ble hun med familien Øygard på hyttetur, gikk ut og inn i huset som hun ville og ble med ordføreren på reiser og politiske møter. Da jenta ble introdusert for landets mest fremtredende Ap-politikere, blant andre statsminister Jens Stoltenberg, var det fordi hun interesserte seg så sterkt for politikk. Øygard meldte henne til og med inn i AUF, uten at hun helt visste hva det innebar. Det var en av mange gaver hun mottok fra den rause lokalpolitikeren, i tillegg til smykker, klær og penger, ja, til og med et bankkort som hun kunne trekke på hans konto.

Ut fra denne omfattende omsorgen skulle en kanskje tro at ekteparet nå ville benytte juleintervjuet i VG til også å uttrykke en viss bekymring for hvordan det går med den sårbare jenta fra Skjåk. Men for ekteparet Øygard og deres støttespillere er det jentas fortelling som er opphavet til all elendigheten, og ikke hendelsene hun har fortalt om. De må i beste fall være oppstått i jentas fantasi. I verste fall farer hun med løgn. Uansett har hun knust ham og karrieren hans som politiker til pinneved. Det stolte Øygard-navnet er skjemt ut helt inn i hver krik og krok av hele kongeriket.

Da er det ikke lett å se – selv som godt voksen – at det nettopp bak et barns mest frodige fortelling kan skjule seg et enda større offer. Når selvmedlidenheten vokser til et visst nivå, er det heller ikke lett å oppdage at i det minste opplevelsen av lidelse er like stor på begge sider – uansett hvem av partene som måtte forvalte sannheten.

Derfor er VGs julereportasje helt fri for omsorgsfulle betraktninger rundt jentas situasjon, som alle de andre intervjuene Rune Øygard har gitt siden han ble anmeldt den 18. september 2011. Jenta er en del av saken, og den vil altså verken han eller kona kommentere. Det er ekteparet Øygards jul intervjuet dreier seg om. Det er en del av premissene for at de stiller opp.

Reidun Øygard sier:

«– Jeg hørte julemusikk på radioen i dag, men kjenner ingen glede over at det snart er jul. Jeg føler bare tomhet. Folk kan si dette handler om Rune sitt liv, men saken handler like mye om mitt liv.»

Rune Øygard sier:

«– I mitt liv nå, så er det først og fremst de nærmeste og håpet om et nytt resultat i lagmannsretten som gjelder.»

Med seg inn i julen tar ekteparet gode tanker fra sognepresten i Vågå, John Rustad. Samme dag som dommen falt, sto følgende å lese på nettsidene til NRK Oppland:

«– Selv om jeg tenker at det kanskje var den riktige dommen, så tenker jeg at jeg er sogneprest i Vågå. Også for Rune og Reidun Øygard, svarer han på spørsmål om hvem tankene hans først og fremst gikk til i dag.

Han sier at dersom de ønsker, er han der for dem.

– Jeg har kjent Rune og Reidun siden jeg kom hit, ikke veldig nært, men vi har vært venner på en måte, sier presten.

Presten håper nå at bygda kan gå videre etter det som har skjedd.

– Jeg håper at vi etter hvert skal klare å gå videre og at vi skal klare å tenke forbi denne Øygardsaken. Men saken er jo ikke helt avsluttet, sier Rustad.»

Noen uker etter jul takker Rune Øygard nei til å fortelle sin historie i denne boka. Beskjeden blir først formidlet via broren, og siden via NRK Oppland der advokat Mette Yvonne Larsen sier:

«– Han sier at det er helt uaktuelt, og har sagt nei. Han vil ikke bidra til at dette kommer ut i bokform. Dessuten pågår det nå en straffesak, og da er det utenkelig at man skal delta i et bokprosjekt. (…) Vi synes det er utidig og ganske uforståelig at de ’på den andre siden’ stiller opp på et slikt prosjekt.»

Den medtatte eksordføreren vil i stedet konsentrere det han har av krefter om ankesaken i lagmannsretten. På VGs siste spørsmål om hvordan han ser på muligheten for å havne i fengsel, nederst på rangstigen sammen med andre sedelighetsforbrytere, svarer han resolutt:

«– Det er ikke en tanke som har slått meg engang. Jeg skal ikke i fengsel.»

Kapittel 3

«Gå støtt ærleg fram …»

Rune Øygard vokste opp på garden Øygarden på solsiden i Skjåk. Garden var blant de mellomstore, og heller ikke av de eldste i bygda som kan føre sin historie tilbake til 1200-tallet. De eldste bygningene på Øygarden var fra 1600-tallet, men til gjengjeld så særpregede for byggestilen i dalen og i såpass godt hold at hele garden i løpet av årene 1910–1927 havnet på Maihaugen på Lillehammer som bygdemuseets første hele tun. Men veien dit var kronglete og lang.

Det var museets grunnlegger, tannlegen Anders Sandvig, som først fattet interesse for Øygarden etter å ha hørt at den var så spesiell. Først kontaktet han Rune Øygards bestefar, Rolv Øygard, via mellommenn eller såkalte «tillitsmenn», som Sandvig etter hvert hadde et helt nettverk av rundt i norske bygder. Det falt ikke heldig ut. Den stolte sersjanten, som var utdannet ved underoffisersskolen, ville ha kontakt med sjefen direkte.

Den 21. september 1910 skrev Øygard til Sandvig:

«Jeg vil sælge mine gamle huse, det er jeg nu fast bestemt paa; men hvis vi skal tænke på handel, saa vil jeg herved faa utbede, at jeg ikke vil være med paa at bruke mellommænd og i alle fall ikke slike egenkjærlige og selvkloke domrianer som Th. Wiker og O. Arnstad. Jeg vil helst faa handle direkte med hr. tandlægen eller ved Flydahl.»

Magnus L. Flydahl var byggmester. Han var i mange år Sandvigs høyre hånd og gode venn som han brukte til teknisk vurdering av bygningene, også etter at han flyttet til Skjåk i 1904. Brevet fra Rolv Øygard passet Sandvig godt. Via mellommennene var de allerede begynt å diskutere prisen på tre av bygningene: bua, veslestova og vinterstova. Men forhandlingene hadde låst seg. Like før han mottok brevet fra Øygard hadde Sandvig selv skrevet et brev til Flydahl der det i følge en artikkel i Årbok for Gudbrandsdalen 2012 blant annet het:

«Faar jeg anledning til at akkordere med Rolv Øygard, saa vil jeg si ham hva de er verd. Han gaar selvfølgelig ikke paa med en gang, thi han er av de ’seige’ karene, som maa tages med langsomhet og taalmodighet, og man faar late som om man er likegyldig enten man faar kjøpt eller ei. Paa den maaten maa han tas.»

Sandvig var redd for at en arkitekt skulle ha uttrykt for stor begeistring for de tre husene, særlig vinterstova som blant annet hadde noen gamle, spesielle malerier. I de direkte forhandlingene som nå fulgte, var Sandvigs første bud 2000 kroner. Øygard krevde 3000. Etter to års akkordering ga de hverandre omsider «handgjeving» på at de hadde en avtale. De tre husene ble solgt for 2800 kroner. En av betingelsene var at de skulle settes opp på Maihaugen, og ikke selges videre.

Fire år seinere var Rolv Øygard kommet til at han måtte bygge ny driftsbygning på garden. Den gamle tømmerlåven var for dårlig, men han manglet penger. Om Sandvig hadde utviklet en smart forhandlingstaktikk, var ikke Øygard dårligere. I et brev til Sandvig datert 19. juni 1916 skriver han:

«Jeg har bestemt meg til at faa en motorsag paa gaarden for at sage op til reisværk og bord de gamle laavebygninger. Jeg synes nok det er saart at ødelægge dem paa den maate, men det vil bli meget billigere for mig end at kjøpe bord og planker fra almenningen nu materialerne er saa dyre. Laaverne her er sikkert de ældste i bygden og uten tvil de mest særmerkte i hele landet. De ældste aarstall på dem er 1611, men jeg tror dem er meget ældre. Jeg har nok helst set, at dem kommer til Maihaugen, men jeg tror, at jeg ikke faar dem saa godt betalt, at jeg faar sat op nye i stedet, og da må jeg frafalde tanken om salg.»

I 1918 var også denne handelen moden for handgjeving. Men Sandvig hadde ikke slukt agnet fra Øygard rått. For 3300 kroner fikk han to låver, ei høyløe, tørkestove, pottaskehus, ei bu med loft og et grisehus. Slik fortsatte de to å kjøpslå helt fram til 1927. Da var alle de gamle bygningene på Øygarden solgt til Maihaugen. Med på lasset fulgte også gardens gamle seterbuer i Finndalen. Det eneste som ikke havnet på museet, var en gammel klebersteinsovn.

Bestefar Øygard bygget opp en ny gard og nye seterbuer for all skillingen han fikk. Skilling er fremdeles den lokale betegnelsen på penger i Ottadalen. Han var ikke bare fornøyd med at han fikk helt nye hus på garden så han slapp å bruke tid på å flikke på de gamle tømmerhusene, men så også betydningen av at de verdifulle husene ble tatt skikkelig vare på. Selv ville han aldri hatt midler til det.

Han engasjerte seg personlig i arbeidet på Maihaugen, og utviklet etter hvert et nært vennskap med Sandvig. Allerede i 1920, året etter at kona Kari døde, ble han tilbudt en stilling ved museet, men det ble aldri noe av fordi han stilte lønnskrav som var det dobbelte av det som kunne innfris. Dessuten hadde han giftet seg igjen med en ny Kari. I stedet ble han Sandvigs viktigste tillitsmann i Nord-Gudbrandsdalen, noe han også tjente skilling på. Han bidro til å sikre museet en rekke små og store skatter som ellers enten ville ha havnet i privat eie eller blitt tilintetgjort av tidas tann.

Men Rolv Øygard hadde åpenbart også noen kvaler mens garden ble demontert og flyttet til Maihaugen. Da Anders Sandvig ba ham om å nedtegne «noen småpussigheter og historier og fortelle om enkelte av slægten», tok han for seg generasjon for generasjon der mannsnavnet enten hadde vært Rolv eller Kristen. Til slutt kom han til seg selv:

«Om mig er kun det å si: Det mine forfedre, især dei med navnet Rolv, har bygget opp på garden har jeg avhendet og solgt fra garden, saa det nu ventelig blir att kun den stue, som min bestefar bygged op i 1863. Mitt verk må vel helst reknast for lastverk. Det er vel kun en mann, som kanskje roser mig for mitt verk (?) og hans navn er Anders Sandvig.»

Rune Øygards tanker om at den gamle garden havnet på museum, sto å lese i et intervju med Aftenposten 25. mars 1995, et halvt år før han ble ordfører i Vågå. Da var han ansatt i stiftelsen Norsk Kulturarv.

«– Det var nok best det ble slik, sier Rune tankefullt. – Jeg er ikke så sikker på om gården hadde vært bevart i dag hvis den ikke var blitt solgt i forfallstiden den gang …»

Da De Sandvigske Samlinger etter hvert fikk ry på seg for å være et av Norges mest populære bygdemuseer, ble bestefaren mer beroliget og etter hvert ikke så rent lite stolt av å ha bidratt med noen av samlingens fineste klenodier. Det var en historie han gjerne fortalte.

Rolv Øygard hadde ord på seg for å være en god historieforteller. Det ble satt pris på når han dro bygdelangs på jakt etter gjenstander til Maihaugen. Da fikk han også høre mye om hva som rørte seg i ottadalsbygdene. Det ble til nye historier. Noen av historiene var basert på egne opplevelser. Andre hadde nok mer preg av å være annen-, tredje- eller flerehånds overleveringer som nærmet seg rene eventyr.

For tilhørerne kan det ikke alltid ha vært like lett å skille mellom sannhet og sagn. Kanskje var det ikke noe poeng for fortelleren heller, så lenge det ble en god historie ut av det. Uansett fikk han akkedert seg fram til kjøp av alt fra gamle framskap laget av den legendariske treskjæreren og snekkeren Skjåk-Ola til gamle landbruksredskaper, forskjellig slags håndverktøy og stavkirker.

Ottadalen strekker seg vestover fra Otta mot Sognefjellet og Strynefjellet, mens Gudbrandsdalen fortsetter videre nordover mot Dovrefjell. Otta tilhører Sel kommune, og regnes ikke som en del av Ottadalen. Det gjør bare de tre kommunene Vågå, Lom og Skjåk. Sel er den største kommunen i regionen, som også består av Dovre og Lesja. De seks kommunene går gjerne under fellesbetegnelsen Nord-Gudbrandsdal og utgjør den nordligste delen av Oppland fylke. En mer folkelig og forenklet felles betegnelse på regionen, er norddalen.

For en tilreisende kan de tre ottadalsbygdene virke nokså like. Selv om tettheten av bevarte og fredete gamle brune tømmerhus rent tallmessig er størst i Vågå, finnes mange slike oppover gjennom hele dalen. Det er ingenting ved arkitekturen som forteller at en beveger seg fra Vågå til Lom, og fra Lom til Skjåk. Kommunesentrene er også brune og forsøkt tilpasset den gamle lokale bygdeskikken; det har alle de tre kommunene vedtak på. De har med større og mindre hell forsøkt å bygge både kommunehus, kulturhus og kjøpesentre i tilnærmet samme stil.

Hver kommune har også industriområder der det åpenbart har vært fritt fram for å bygge næringsbygg av samme type som en finner overalt i Norge: firkantete kasser av stål og betong i forskjellige størrelser. Sin arkitektoniske ubehjelpelighet til tross; disse byggene er bygdenes viktigste aktiva. De representerer arbeidsplasser.

Lom og Skjåk var én kommune fram til 1866, da Skjåk ble skilt ut. De to kommunene samarbeider tett, blant annet om en rekke offentlige tjenester. Vågå var en storkommune fram til 1908 da Heidal og Sel ble utskilt som egne kommuner. Utenforstående hører sjelden på dialekten om det er en lomvær, skjåkvær eller vagvær som snakker. Men en del ord og uttrykksmåter varierer fra bygd til bygd.

Det som derimot er svært forskjellig, er de historiske samfunnsstrukturene som har skapt bygdenes særegenheter, og som setter sitt preg på dem den dag i dag. Dog har de tre bygdene et sterkt felles trekk også der; de var alle typiske klassesamfunn, men på helt forskjellig måte.

I Vågå gikk klasseskillet mellom de store gardene rundt Vågåmo og langs begge sider av Vågåvatnet, og arbeiderklassen på og rundt tettstedet Lalm lengst øst i bygda. Arbeidersamfunnet ble bygget opp omkring utvinning og foredling av kvernsteiner og kleberstein. Sistnevnte er en «myk» og samtidig standhaftig bergart som i riktig gamle dager ble brukt til kokekar og gryter. Da ble den kalt grjótstein. Fordi den var relativt lett å forme, ble den også brukt til bygningsstein, for eksempel i Nidarosdomen. I dag brukes denne steinsorten mest til peiser og ovner.

De eldste steinbruddene i Vågå-traktene er fra vikingtida. Utvinning og produksjon av stein ble industrialisert allerede på 1400-tallet. Steinindustrien trakk også til seg en metall- og treindustri, men mange folk hadde også arbeid på de store gardene. Det utviklet seg mye av det samme husmannsvesenet som i andre bygder. Politisk sto de fleste av husmennene på steinarbeidernes side.

Det mest synlige bildet på klasseforskjellene kunne en se hver søndag når det ble ringt til gudstjeneste i den gamle Vågåkyrkja. Der hadde storbøndene egen inngang og egne sitteplasser med navn på, mens arbeiderne og husmennene måtte klumpe seg sammen på de ledige benkene. Etter nesten 70 år med så å si sammenhengende Arbeiderparti-styre er det lite eller ingenting igjen av det tradisjonelle klasseskillet i Vågå.

Det typiske klasseskillet i Lom gikk mellom storbøndene og husmennene. Her var det ingen tradisjonelle industriarbeidsplasser. Arbeiderklassen besto av husmenn som gjennom lang kamp, og etter hvert med loven i hånd, fikk rett til å bygge små stuer og rydde noen få mål jord i bondens utmark. Der kunne de drive matauk for seg og familien – i tillegg til det usle de fikk i tjeneste hos bonden.

En av dem som løftet fram husmannsvesenets elendige kår, var dikteren Tor Jonsson. Han var selv født og oppvokst på en husmannsplass i Lom. I andre samling av hans samfunnskritiske artikler Nesler som kom ut i 1952, året etter hans tragiske død, innleder han med Soga om steinrøysane.

«Soga om steinrøysane i Noreg – det er soga om slit og fattigdom. Historikarane har lagt lite vekt på å syne fram innsatsen til fattigfolket gjennom tidene. Men likevel har fattigfolket i soga vår tusental minnesmerke utover landet, gråsteinrøysar som talar sine tydelege ord om slit i grenselaus fattigdom og skræmeleg sum av naud og bitter sorg. Steinrøysane er vitne om ei tid som ikkje hadde vakna til medvit om menneskeverdet.»

I Skjåk fulgte klasseskillet en tredje akse, mellom de som kom fra garder som både hadde eierrettigheter og bruksrettigheter i Norges nest største private eiendom, Skjåk Almenning, og de som bare hadde bruksrettigheter. Allmenningen er på to millioner dekar og dekker 95 prosent av arealet i Skjåk kommune. Bare seks prosent er skog. Vann, elver og breer utgjør elleve prosent – en ressurs som stiller kommunen i en særklasse økonomisk. Resten er fjell og vidde.

Mens bøndene i Vågå og Lom altså eide hver sine eiendommer også i utmarka, hadde bøndene i Skjåk slått dem sammen i et gigantisk sameie. Både eierrettigheter og bruksrettigheter var nøye regulert og avstemt. Ikke bare etter størrelsen, men også etter verdien på garden, som fra gammelt av ble målt i antall huder og skinn. Det ga uttrykk for hvor mange dyr garden hadde naturlig grunnlag for å fø, noe som i ei fjellbygd selvsagt var viktigere enn eiendommens areal. Målesystemet gjelder den dag i dag ved kjøp og salg av landbrukseiendom i kommunen.

Alle innbyggere i Skjåk kunne drive jakt og fiske i allmenningen. Forskjellen på eierrett og bruksrett fikk først og fremst betydning når det gjaldt utbytte av allmenningens forretningsdrift, og muligheten til å utvide næringsgrunnlaget for en gard gjennom både beiteland og skogsdrift. Dette var bestemt av størrelsen på garden. I styringen av allmenningen hadde imidlertid alle stemmer lik vekt, enten en var stor eller liten, hadde bruksrett eller eierrett. Det skapte en del misnøye blant dem som hadde eierrett. De var i mindretall og mente eierretten burde gi dem større innflytelse.

Øygarden var en middels stor gard, og hadde både eier- og bruksrettigheter i Skjåk Almenning. Familien hadde dermed et solid økonomisk fundament, men en måtte jobbe hardt om en skulle få det til å gå rundt. Eierrettighetene var ikke verdt noe særlig om en ikke brukte dem.

Faren het Bjarne, og moren Olaug. Hun var fra nabogarden. De fikk sin første sønn i 1953 og døpte ham Rolv Kristen etter både bestefaren og oldefaren. Sønn nummer to kom til verden 27. april 1959, og fikk navnet Rune. Han viste allerede som guttunge at han kunne omgås folk som var større enn ham selv. Folk som observerte ham som barn, la merke til at han ofte syntes det var morsomt å gjøre spik mot andre gutter – også de som var eldre – for eksempel å gjemme unna skøytene deres når det endelig hadde lagt seg is på vannet nedenfor garden, eller å sabotere sykkelturer ved å slippe lufta ut av dekkene.

Men det var neppe av ondskap lille Rune en gang slapp en katt ned i et melkespann. Det var fordi faren hadde fortalt at katter var glade i melk. Ved farens hjelp kom da også katten helskinnet opp igjen av spannet, om enn i noe forpjusket stand.

Som minstemann ble Rune ofte overlatt til seg selv. Da sprang han rundt og ropte: «Keill er nå han far? Keill er han bror? Svar meg da mor!» Det var ikke det samme at nabojenta Anne kom på besøk. Nabojenta var enda yngre og var etter hvert så mye på garden at Rune Øygard seinere beskrev henne omtrent som en «veslesøster». I perioder var hun visst mer på Øygarden enn hjemme. Rune likte bedre å være sammen med dem som var eldre. Da skjedde det mer som var verdt å fortelle om etterpå.

Men aller sterkest var han knyttet til moren. Så lenge hun hadde helsa, var han ofte med henne på besøk hos slektninger både i Lom, Skjåk og Vågå. Etter to ekteskap med til sammen fjorten barn, hvorav ti levde opp, var slekta til bestefar Rolv blitt tallrik.

Flere i slekta mener at Rune hadde mer av karaktertrekkene til bestefaren enn til faren. Sistnevnte beskrives som en traust arbeidskar som gjorde lite av seg. I likhet med bestefaren var Rune mer om seg i bygda. Han likte å fortelle historier, og hadde arvet noe av bestefarens frodige fantasi. Det hendte nok at han skrønte på seg små og store bragder som storebroren og kameratene hans hadde gjort, særlig i fjellet. Eller det kunne være hendelser han selv hadde vært med på, men hvor hans rolle kanskje hadde vært noe mer beskjeden enn den ble framstilt etterpå.

Rune Øygard traff aldri bestefaren. Han døde i 1942, bare 69 år gammel. Han ville nok vært stolt av at sønnesønnen hadde mange av de samme karakteregenskapene som han selv. Moren, faren og broren var derimot ikke alltid like begeistret når de skjønte at fantasien løp av med vesle Rune. I sangen som de skrev til ham til konfirmasjonen, sto det for eksempel i andre vers:

«Ein ting vi no deg Rune beda om vil,

hei falleri, hei fallera

Ver alltid som no, like god, grei og snill

Far aldri med fusk, nei, gå støtt ærleg fram

Først da vil du verta ein skikkeleg mann

Hei falleri, hei fallera,

Hei falleri, hurra»

Gjennom de mange intervjuer Rune Øygard har gitt i forbindelse med diverse utmerkelser, har han snakket lite om oppvekst og privatliv, utover det de fleste sier når de kommer til skjells år og alder: «Eg hadde ein god barndom.»

Fra vitneboksen i Sør-Gudbrandsdal tingrett høsten 2012 sa broren Rolv Kristen Øygard:

«Oss vaks opp i ein familie kor foreldra absolutt var til stades. Oss vaks opp i ein heim med mykje kjærleik, omsorg og varme.»

Under brorens forklaring i Eidsivating lagmannsrett våren 2013 var beskrivelsene av barndommen enda mer spesifikke, for også å forklare hva slags språkbruk det var i heimen:

«Oss prata om at oss var glade i einannan. Det oste av varme og kjærleik. Eg tenkjer ofte at det er ikkje alle som er så heldige å vakse opp i ein slik heim.»

Faren dreiv med kyr, sau og gris. Guttene måtte hjelpe til både på garden og i skogen. Om sommeren lå de av og til på setra i Finndalen og gjette dyra. Dit kan en i dag kjøre bil via Vågå, en tur på 75 kilometer fra Skjåk. Den gang var det raskere å dra rett over fjellet med hest, en strekning på tolv–tretten kilometer.

Øygards seter på Vangen i Finndalen skal seinere bli et sentralt sted i fortellingen om tragedien som den stolte Øygard-slektas barnløse sisteledd vikler seg inn i. For det er her, i denne vakre dalen som løper parallelt på nordsiden av Ottadalen, at noen av de mest omstridte hendelsene mellom den godt voksne Vågå-ordføreren og den unge Skjåk-jenta skal ha foregått.

Et kjapt historisk tilbakeblikk på Finndalen gir også et godt eksempel på hvilke enorme endringer det viktigste næringsgrunnlaget i norske bygder, landbruket, har vært igjennom bare i løpet av de siste tiårene. Mens byene har hatt noenlunde den samme infrastrukturen med boliger, arbeidsplasser og handel (kanskje med unntak av de store kjøpesentrene) i over hundre år, har bygdene nærmest blitt snudd opp ned. Dette er viktig kunnskap også for å forstå hvilken kamp Rune Øygard kjempet i sine år som ordfører i Vågå.

Finndalen kan ha hatt fast bosetting helt tilbake til steinalderen. Det er funnet rester etter fire boplasser som lokale historikere mener kan være så gamle som 7–8000 år, det vil si fra eldre steinalder. Det viktigste næringsgrunnlaget var villrein, slik det var for de fleste høyfjellsbosettinger i Norge i gammel tid. Villreinstammen skal ifølge lokale jegere ha vært – og er den dag i dag – på sitt største i dette området på grunn av svært gode beiteforhold.

Sagnet sier at dalbunnen i tillegg skal ha vært dekket av et vann med særlig godt fiske. Vannet skal ha gravd seg ut noen år før svartedauden og rent ned i Vågå, altså for ca. 650 år siden. En svensk forsker som studerte fenomenet på 1960-tallet, mente å kunne bekrefte dette. Fjellvannet etterlot seg dagens elv som slynger seg rolig gjennom dalen, og som fremdeles byr på brukbart fiske.

De fleste offisielt tidfestede funnene av gamle hustufter, gravhauger og gravrøyser er fra «nyere» tid, det vil si yngre jernalder og vikingtida. Dalen var bebodd fram til svartedauden, pesten som herjet Norge fra 1349 til 1351 og utryddet over halvparten av befolkningen. Hele slekter ble borte, bygder og grender ble avfolket. Da den dødbringende sykdommen endelig fortok seg, var det nok av tomme garder og hus for de overlevende nede i bygda i flere hundre år framover. Bortsett fra dem som hadde overlevd pesten på isolerte fjellgarder, var det få som ville bo så høyt til fjells lenger.

De fleste setrene i Finndalen tilhører grendelaget Hovsstrond som ligger på nordsiden av elva i Skjåk. Tre av gardene i dette grendelaget ligger i Lom kommune. Før krigen var det drift på et trettitall setrer. Denne driften var en viktig del av næringsgrunnlaget for alle gardene. Tidligere ble det ystet og lagd diverse andre melkeprodukter på setrene. Seinere kom det fast melkerute som fraktet både ku- og geitemelk til de lokale meieriene nede i bygda.

Seterdriften ble sterkt redusert på 1950–60-tallet. I dag er det bare to setrer igjen i Finndalen som produserer mjølk. Utmarka brukes fremdeles til beite for kyr og sauer, men antall dyr er langt mindre i dag på grunn av nedlagte bruk og garder som ikke lenger har husdyr. De fleste seterhusene brukes som base for å se etter eller sanke inn dyra om høsten, eller til fritidsformål. Noen leier dem ut til jegere og turister.

Finndalen er statsallmenning med allmenningsrett for gardene i grendelaget Skårvangen i Vågå og Hovstrond i Skjåk (pluss de tre Lom-brukene). Betydningen av utmarka og setrene i Finndalen vises også i kampen om kommunegrensene. Fram til 1989 pågikk det en langvarig grensetvist om hvilken kommune denne statsallmenningen egentlig lå i. Da ble det slått fast ved kongelig resolusjon at 95 prosent ligger i Lom og resten i Vågå.

Da det ennå var aktiv seterdrift, samlet bønder, budeier og gjetergutter seg til den tradisjonelle Finndalsfesten i slutten av juli der det var både musikk og dans. Der kunne også en og annen lomvær og vagvær delta i full fordragelighet. Denne tradisjonen er mer eller mindre holdt ved like i dag.

I gamle dager ble det servert både hjemmebrygget øl og skjåkgenever (heimebrent). Med vinmonopol i både Lom og Vågå, og ølsalg i alle butikker i de tre kommunene, er serveringen nå av det litt mindre røffe slaget. Men fremdeles er det lov å kjenne dagen etter at en har vært på Finndalsfest, om en da ikke er avholdsmann som Rune Øygard tidlig bestemte seg for å bli. Allerede som ung hadde han sett hva alkohol kunne føre til av ødeleggelser for selv de mest begavete mennesker.

Moren styrte huset, men sleit etter hvert med både ulike helseproblemer og sterk overvekt. Det begrenset bevegelsesfriheten hennes, og tæret naturlig nok på humøret. Naboene kunne av og til høre henne forsøke å dirigere både mannen og sønnene fra kjøkkenvinduet. Begge sønnene beskriver henne likevel som en god og kjærlig mor som gjorde alt hun kunne for at de skulle ha det bra. Hun var kjent for å være flink til å lage mat. Som seg hør og bør blant skjåkværer og andre fjellbønder, passet hun på skillingen. Men det var aldri noen som gikk sultne fra besøk på Øygarden.

Rolv Kristen hadde odel på garden. Det var ingen diskusjon mellom brødrene om de skulle endre på det. For Rune var det snarere en lettelse at han slapp å overta garden. Han kunne i stedet konsentrere seg om det som skulle bli hans store interesse: kultur og politikk.

Om sommeren hjalp han til på garden eller på setra, og han hadde i flere år sommerjobb hos slektninger både på Sognefjellshytta og Leirvassbu.

Medelever forteller at Rune var faglig flink på skolen, men at han holdt seg mye for seg selv. Han deltok sjelden i fotball eller tilsvarende fritidsaktiviteter. Han knyttet noen få, men langvarige vennskap i løpet av ungdomstida, blant annet med Torgeir T. Garmo som har bygget opp Steinsenteret ved Fossheim Hotell i Lom sentrum, og som er en av Loms mest kjente kulturpersonligheter. Øygard kalte Garmo for sin «ideologiske læremeister» fordi han «ser lenger fram i tida enn berre dagen i dag».

Det både medelever og lærere på skolen husker ham best for, er at han tidlig fattet interesse for politikk. Han hevdet ofte å ha så godt grunnlag for sine meninger at han av og til kunne framstå som en bedreviter. Slik arroganse er vel ofte like mye uttrykk for sjenanse eller sosial angst. Det var neppe tilfeldig at han tidlig gjorde Tor Jonsson til sin yndlingsdikter. Han kunne etter hvert diktene hans utenat, og kunne resitere dem nesten som sine egne.

Der slutter også likhetene. For mens den polemiske husmannssønnen fra Lom valgte veien mot den totale ensomheten og tok sitt eget liv i en alder av 35 år, valgte bondesønnen fra Skjåk den sosiale stigen og ble ordfører i Vågå da han var på samme alder. Slik kan et sjelelig fellesskap slå helt forskjellig ut – tilsynelatende.

Rune Øygards partivalg falt først på Venstre. Det var kulturpartiet framfor noe, og for folk med sterke synspunkter på samfunnsutviklingen, ikke minst på forholdet mellom bygd og by. Et av hans forbilder skal ha vært lokalpolitikeren Alfred Bismo. Men partiet målbar ikke først og fremst bygdenes økonomiske interesser, slik som Senterpartiet, som var mest opptatt av landbruksoppgjøret, og som besto av gardbrukere som drev realpolitikk. Venstre besto av kulturpersonligheter og akademikere som drev idealpolitikk og framhevet bygdenes verdier med sin nærhet til naturen og sine lange kulturtradisjoner. Kanskje var det derfor partiet ikke sto særlig sterkt verken i Ottadalen eller andre fjellbygder. Den tiltakende fraflyttingen fra dalen var først og fremst økonomisk motivert. For folk som ikke hadde gard, var det lite å ta seg til. De oppdaget fort at en ikke kan leve av utsikt til Jotunheimen og lukt av gamle tømmerhus.

Rune Øygard dro selv tidlig til hovedstaden etter å ha sluppet unna militærtjenesten. Men før det hadde både han og broren satt spor etter seg i Ottadalens politiske liv. Som gardbruker var Rolv Kristen medlem i Senterpartiet. Etter hvert ble han aktiv i lokalpolitikken. Med de tette båndene som var mellom Øygard-brødrene, hadde de ingen problemer med å samarbeide. Avstanden var ikke større mellom de to partiene; Senterpartiet tok seg av skillingen, Venstre av sjelen.

En av Rune Øygards fremste egenskaper som politiker var å knytte bekjentskaper på alle nivåer både i politikk og samfunnsliv. Allerede mens han gikk på gymnaset, gikk han rett til topps når det var noe han ville oppnå. På slutten av 1970-tallet fikk han lederen for Unge Venstre og senere Venstre-leder Odd Einar Dørum til å delta på et valgmøte på Marlo grendehus i Skjåk, ikke langt fra garden. Senere vartet han og broren opp med den svenske statsministeren Thorbjörn Fälldin, som representerte det svenske Centerpartiet.

I et kort intervju med begge brødrene i Gudbrandsdølen Dagningen like før Rune Øygard skulle gå på sin fjerde periode som ordfører i Vågå, og broren etter alt å dømme for første gang ville bli ordfører i Skjåk, sto det:

«Sjølv om det blir første periode som ordførar for Rolv Kristen, har han vel så lang politisk erfaring som veslebror med fire perioder i kommunestyret og tre som utvalsleiar. Brørne frå Hovsstrond synst i Skjåk solside markerte tidleg samfunnsengasjement og fekk i stand mange store politiske treff som det går gjetord om den dag i dag. Blant anna alternativ 1. mai i Skjåk med tidlegare statsminister Per Borten. ’Øygardsgutein fæ de te døm’, vart eit uttrykk.»

For Rune Øygard var det også et poeng at Venstre hadde en sterk forankring i avholdsbevegelsen. Han ble aldri noen fanatisk avholdsmann som aktivt agiterte mot alkohol. «Jeg gikk foran med et godt eksempel ved ikke å drikke,» sa han seinere i retten da han ble konfrontert med at han skulle ha skjenket den unge Skjåk-jenta alkohol.

Som bygdagutt i hovedstaden kom Rune Øygard tidlig i kontakt med Norges Bygdeungdomslag. Der fikk han etter hvert jobb som redaktør, og siden en tre års åremålsstilling som generalsekretær som han tiltrådte i januar 1986. I denne jobben fikk han kontakt med lederne for mange andre ungdomsorganisasjoner, og det var her han la noe av grunnlaget for det som seinere skulle bli et nyttig nettverk av samfunnstopper innenfor både forvaltning, politikk og næringsliv.

Et av bekjentskapene var Jens Stoltenberg, som på den tida var leder i AUF, og som seinere skulle komme til å krone Rune Øygards politiske posisjon med så mye positiv omtale at det til slutt kanskje ble for mye av det gode. Mens mange innflyttere til Oslo tilpasset seg bymålet, var Øygard en ivrig tilhenger av å holde på dialekten. Gjennom arbeidet i Bygdeungdomslaget var det heller ikke så vanskelig. Der var han omgitt av målfolk på alle kanter.