Knut Faldbakken

Turisten

Kriminalroman

1Han var nettopp kommet inn på kontoret da han fikk telefonbeskjeden.

Kvinnestemmen var korrekt, den røpet ingenting. Det var sikkert jobben hennes å formidle slike meldinger, kanskje flere hver eneste dag. De forvirrede spørsmålene hans ble avvist med et kjølig: «Dette har vi dessverre ikke fått inn noen opplysninger om, men dersom du ønsker det, kan vi forsøke å skaffe mer informasjon til veie gjennom konsulatet.» Effektivt, udeltagende. Departementalt nøytralt.

Han takket og sa at det ikke var nødvendig. Han måtte uansett se å komme seg nedover fortest mulig. Han var ikke en mann som likte å skape unødvendig dramatikk omkring egne anliggender. Dessuten var de viktige spørsmålene, de han brant inne med, av en slik art at en sekretær i UD neppe kunne ha gitt ham noe tilfredsstillende svar, selv med all verdens tilleggsinformasjon.

Da samtalen var slutt, ble han sittende helt stille et øyeblikk med blikket festet på feltet på veggen til venstre for vinduet hvor han ennå ikke hadde funnet noe passende å henge opp. Han måtte forsøke å klarne tankene. Han gikk gjennom ordlyden i den korte beskjeden igjen og igjen som om den var blitt formulert på et fremmed språk, og den egentlige betydningen bare langsomt gikk opp for ham. To ganger strakte han seg mot telefonen, løftet av røret, men ombestemte seg. Under tankestormen som raste i hodet, tviholdt han på den siste, grøtete formuleringen, forsikringen om at han skulle gi seg i vei nedover straks. I øyeblikket virket det som et løfte det ville bli vanskelig å holde. Tvil og forvirring var nær ved å lamme ham. Han var plutselig ikke engang sikker på om han hadde gyldig pass.

Men av gårde måtte han. Det var det eneste riktige. Uunngåelig. Dette innså han i neste øyeblikk. Selv om han skulle ha gitt hva som helst for å slippe.

Overbetjent Halvor Rusten stilte ingen spørsmål. Det ville gå greit å få ordnet en velferdspermisjon i en slik situasjon. Det var som ventet. Han gruet mer for samtalen med Anita. Hun satt i retten i dag som vitne i en barnefordelingssak, en tragisk affære som hadde trukket i langdrag ettersom forsvareren to ganger hadde søkt om utsettelse, og utredninger fra barnevern og psykiatrisk sakkyndige hopet seg opp. For spøk hadde hun uttrykt et håp om at saken måtte bli tatt opp til doms før hun selv gikk ut i svangerskapspermisjon, men hun kunne ikke skjule at historien med en voldelig ektemann som hadde gått løs på sin gravide samboer, med en fireåring som vitne til det hele, gikk sterkt inn på henne i den tilstanden hun selv befant seg.

Han fikk kontakt på tredje forsøk. Da var han allerede på vei hjem i Mondeoen. Lyden av stemmen hennes da hun svarte, sløret blikket og han måtte senke farten. Han kjempet for å få fram den nødvendige beskjeden, som om han holdt på å bli kvalt. Etterpå følte han seg enda mer elendig, som en sviker. Hun hadde virket så rolig og deltagende. Hun sa at hun forsto. Situasjonen var spesiell. Ekstraordinær. Det var hennes uttrykk. Hun oppmuntret ham, hun skjønte hastverket; selvsagt måtte han dra. Det lå ingen beklagelse bak ordene. Det hjalp ikke stort. Han visste ikke om han turte tro på henne. Hun trengte ham også. Her. Nå.

Hjemme var det vanskelig for ham å få bestemt seg for hva han burde pakke med seg. Hvordan var været der nede? Regnfylt? Vårlig? Varmt? Her på Hedmarken hadde vinteren bare så vidt begynt å slippe taket. Han hadde selvsagt ikke tenkt på å gå inn og sjekke værmeldingen på nettet da han booket billett. Nå var det ikke tid. Han rev noen klesplagg ut av skapet nærmest på måfå og kastet dem ned i den store sportsbagen, husket treningstøy og toalettsaker, glemte nesten sokkeskift og lettere sko. Passet lå i roteskuffen sammen med hodelykta, skrunøkkelen, en liten hammer, en bunke bruksanvisninger, laderen til den gamle mobilen og et utvalg av husholdningens øvrige rekved. Klokka nærmet seg tolv, og han tenkte at han vel burde ha spist noe, men bare tanken på mat fikk det til å vende seg i ham. Mens han skrev en rask melding til Anita og gremmet seg over de klossete forsøkene på å få uttrykt at han var glad i henne, drakk han noen slurker melk rett fra kartongen. Flyet gikk fra Gardermoen klokka 13.55. Han hadde bare tiden og veien. Veiarbeidene mellom Espa og Minnesund kunne fort koste en ekstra halvtime.

En vodka tonic på tom mage midt på dagen var kanskje ikke det ideelle inntaket, men flymenyen virket enda mindre fristende enn innholdet i kjøleskapet hjemme, og noe måtte han få i seg for å roe kroppen. Peanøttene satte seg fast i halsen og fikk ham til å drikke for fort. Han måtte ha en drink til. Han signaliserte helt til den stressede flyvertinnen ikke kunne overse ham lenger. Han syntes det eldre paret i setene ved siden av, kledd i like røde og blå fritidsdresser, begynte å kaste alvorlige blikk i hans retning, der han satt fremdeles i kontorklærne, og strøk seg opp- og nedover lårene. De fleste av passasjerene i det stappfulle Norwegian-flyet var åpenbart påsketurister som hadde startet ferien på forskudd. Stemningen var opprømt, stemmeleiet høyt, lattersalvene runget. Han tømte drink nummer to og prøvde å gjøre det komfortabelt på den sparsomme plassen. Idet han innså at et flysete var altfor trangt til at det gikk an å finne noen bekvem hvilestilling for en mann godt over 1,80, sovnet han og drømte at han sto utenfor en stengt dør og banket på igjen og igjen uten at noen lukket opp. Så klemtet en klokke øredøvende, som om han sto på terskelen til et kirkebygg og skulle overvære en vielse. Han våknet av at stewarden annonserte at de hadde begynt innflyvningen, vennligst fest setebeltene, slå sammen bordene og rett opp stolryggen. Han var fremdeles fylt av forlatthetsfølelsen etter drømmen. En varm, rød sol sto inn av vinduet og rett i ansiktet på ham. Nakken verket etter den ubekvemme sovestillingen, hodet var tungt og tungen tykk og tørr. Et lykksalig øyeblikk husket han ikke hvor han var eller hvorfor han befant seg i denne situasjonen. Så raste alt ned over ham igjen mens flyet krenget, dalte bratt gjennom en vid 180-graders kurve, og han oppdaget at han hadde det blå Middelhavet rett under føttene.

2Det går greit å få leid bil på flyplassen i Málaga. Alt er innrettet for at de flere tusentalls reisende som hver dag sluses gjennom mottaksapparatet, skal møte så få hindringer som mulig på sin vei mot ferieeventyret.

En halvtime etter landing satt han på nederste plan i flyplassens parkeringshus, i en liten rød Seat Leon, med et kart brettet ut over knærne. Selv her under tak virket varmen trykkende. Bankingen i hodet hjalp ikke på den klaustrofobiske følelsen i den trange bilkupeen. Han slet av seg jakken og brettet opp skjorteermene mens han prøvde å finne ut av veier og retninger. Det virket faktisk ikke altfor komplisert. Ute på motorveien fikk han også ordnet innstillingen på bilens aircondition, og temperaturen ble straks behageligere. Han lente seg tilbake i setet, myste mot solen og lot blikket fare over den skinnende blå ettermiddagshimmelen, enorme leilighetskomplekser som skygget for utsikten til havet, blomstrende busker som prydet midtrabattene. Men den harde, maskinelt avkjølte luftstrømmen slo ham i ansiktet og lot ham ikke glemme hensikten med denne turen langs en av Middelhavets mest besøkte kyststrekninger.

Han hadde hørt og lest mye om Marbella, men han hadde aldri vært her før. Han fulgte køen av biler nedover en bred gate som han antok førte inn til sentrum. De store villaene, og hotellpalassene med sine springvann og palmehager som kranset innfarten, levde i høy grad opp til forestillingene om det berømte ferieparadiset på Costa del Sol. Men da han hadde svingt av hovedveien og nærmet seg selve bykjernen, virket den ikke spesielt storslått eller fylt av luksus-shoppere, og trafikken var slett ikke preget av fritidsoverklassens prangende kjøretøyer, selv om den gikk raskere og tettere enn han var vant til og fikk ham til å føle seg nervøs og klønete bak rattet. Han kjørte på måfå i retning sjøen, forsøkte å orientere seg i den forvirrende skogen av skilter, la seg i feil fil og pådro seg tuting og oppgitte fakter da han skulle rette opp mistaket, fant verken ut eller inn i det forvirrende gatebildet og måtte til slutt, under en stans for rødt lys, gjøre det han hadde utsatt i det lengste: senke bilvinduet og rope til en forbipasserende fotgjenger: – El hospital, por favor?

Mannen som var ute og luftet en hund, kikket nøye på ham og trakk på skuldrene som om slik uvitenhet var vanskelig for ham å begripe, så svingte han armen i en stor bue mot venstre og ropte tilbake: – A la izquierda! Doscientos metros. Muy cerca!

Idet lyset skiftet og han fikk gjort svingen ut på den brede avenyen, fikk han øye på skiltet med den hvite H-en på blå bunn, og pilen. Han var framme. Han merket at han var begynt å svette igjen til tross for den sviende strømmen av kaldluft fra airconditionen. Han følte plutselig ikke noe hastverk lenger, tvert imot ønsket han å utsette det uunngåelige. Helst ville han ha stanset bilen her, ved fortauskanten, og begitt seg videre til fots nedover en av de smale sidegatene kranset av skyggefulle trær, satt seg på en kafé for å få summet seg litt, forberedt seg, kanskje fått seg noe i livet, det skulle ha smakt med en øl, han var tørr i munnen og måtte stadig la tungen fare over leppene. Men selvsagt stanset han ikke. Dette var ikke en konfrontasjon som kunne utsettes. Tiden spilte en viktig rolle. Han hadde ikke fått noen detaljer vedrørende omfanget av skadene, bare fått gjentatt at de var «alvorlige».

Selve sykehuset lå på sjøsiden av avenyen og skilte seg ikke særlig ut fra de omkringliggende appartementsblokkene. Hun har i hvert fall fin utsikt, tenkte han. Straks skammet han seg over det flåsete innfallet. For alt han visste, kjempet hun for livet der inne. Han styrte inn på den overfylte parkeringsplassen og fikk lirket Seaten inn på en ledig plass. Han slapp å lete for å finne inngangen. Rett imot ham lyste et stort skilt: Entrada de emergencia.

I resepsjonen var de tydeligvis vant til oppspilte besøkende som hadde vanskelig for å gjøre rede for seg. Han fikk grei beskjed om hvilket rom hun lå på, i hvilken etasje, og fulgte resepsjonistens anvisning som førte ham rett til heisene.

Hun lå urørlig med lukkede øyne. Han kjente henne ikke.

Sov hun, eller var hun bevisstløs? I koma? En tykk bandasje dekket nesten hele skallen og mesteparten av den ene siden av ansiktet. Det ene benet var bandasjert over kneet og lå strukket ut på en skinne. En arm var gipset. I den uskadde håndbaken var en kanyle satt inn, forbundet med en voksgul slange til en væskepose på et stativ.

Det er ikke henne! for det gjennom ham.

Sykepleieren som var kommet inn sammen med ham, sjekket posen, flyttet på stativet, kastet et blikk på den pulserende kurven på en monitor, snudde seg mot Valmann, la en finger på leppene og hvisket: – Duerma … Hun gjorde mine til å gå, men ble stående et øyeblikk ved døren som for å sjekke at han ikke kom til å foreta seg noe uklokt. Så henvendte hun seg til ham igjen, denne gangen med sterkere stemme:

– She asleep. No wake her up.

Valmann nikket at han forsto. Men i hodet hans virvlet et utall forvirrede spørsmål. Han hadde forberedt seg på at hun måtte være sengeliggende, selvsagt hadde han det, men likevel. Han tvang seg til å feste blikket på skikkelsen under overlakenet.

Det kan da ikke være henne?

Synet fylte ham både med opprørthet og motvilje.

– Doctor come soon.

Han nikket igjen: – Gracias.

– Sientase por favor.

Hun pekte på en stol og forlot rommet. Han måtte bekjempe en impuls til å rope henne tilbake. Det føltes tryggere med en tredje person der.

Han satte seg, så igjen på kvinnen i sengen, og så bort. Reiste seg igjen. Gikk bort til vinduet. Utsikten var virkelig storslått. Himmelen og den blanke havflaten fløt sammen i en lett rosa linje som mørknet i fiolett mot kanten av synsfeltet. Kyststripen forberedte kveldsøkten. I forgrunnen kneiste noen palmekroner langs en bred strandpromenade befolket av ettermiddagsvandrere, flanører, kvinner med handlevesker, skoleelever i uniform, turister i grupper som stanset og tok bilder av hverandre, joggere, syklister. Ytterst på en molo skimtet han noen skikkelser med lange fiskestenger. Han ville ha byttet med hver eneste en av dem.

Pasienten rørte på seg, harket. Han skvatt til, blikket streifet det skamferte ansiktet, festet seg ved brystet som hevet og senket seg, så ved alarmsnoren som var knyttet fast til hodegjerdet. Men ingenting annet skjedde. Han datt ned på stolen igjen. Kjente plutselig hvor trett han var. Hvor tørst. Han skulle selvsagt ha tatt med seg en flaske vann. Hadde han sett en kiosk på vei inn? Han lurte på hvor doktoren ble av. Nå var det på tide at han ble skikkelig informert. Nå ville han vite, først og fremst, hvor alvorlige skadene var. Dernest hva som egentlig var skjedd.

Blikket ble dratt mot ansiktet hennes igjen. Det kostet ham stor overvinnelse. Hun var gustenblek under den solbrune huden, med lillafargede bloduttredelser rundt øynene og over nesen, oppskrapet hake, en lysere stripe av glattbarbert hud over det ene øret var skjemmet av en smal skramme, eller flenge, fem–seks sting var synlige før den forsvant under bandasjen. Hevelser fordreide ansiktsproporsjonene. Likevel virket de velkjente.

Proporsjonene i partiet mellom nesen og overleppen forblir relativt uberørt av alder. Furen mellom neseroten og munnviken likeså. Leppenes form. Han husket at de hadde studert teorier omkring vitnebeskrivelser på Politiskolen, feilkilder, kontrollobservasjoner.

Hvorfor disse utfluktene? Han visste det jo, det var henne!

Gjenkjennelsen hadde ligget der som et rovdyr på lur helt siden han kom inn i rommet. Nå kom angrepet. Hendene som hadde hvilt mellom lårene hans, grep tak i stolsetet. Han skulle ha vært bedre forberedt. Han hadde søkt tilflukt i glemselens spinkle beskyttelse, de mange årene som var gått og deres slitasje på erindring og følelsesbånd. Den lille sjansen han hadde øynet, fluktmuligheten han hadde håpet på, at det hele hadde vært en stor misforståelse, at det hadde skjedd en forveksling, nå forsvant den: Det var henne! Her satt han så nær at han kunne ha rørt ved den nakne foten, renvasket, nesten likaktig hvit og voksaktig, hadde det ikke vært for rester av lilla lakk på tåneglene.

Magen reagerte. Han måtte bøye seg framover, stolen knirket, øyelokkene hennes dirret, åpnet seg halvveis. Han var straks på bena, lurte på om han skulle tilkalle noen. Hun rørte ikke et lem. Blikket hennes stirret dødt ut i intet.

Hjerneskade! Hun er blitt en grønnsak!

Han ble stående på samme sted, orket ikke gå nærmere sengen.

Så, langsomt, vendte hun hodet i hans retning, blunket, myste med øynene:

– Quién es …? En hes hvisking.

Han fant ikke noe å svare. Slikket og slikket de tørre leppene.

– Es el médico?

– Det er meg …

Nå videt øynene seg ut som om lyden av stemmen hans ga henne kraft til endelig å stige opp fra døsen. Hun festet blikket. Så på ham. Lenge. Et uttrykk av nesten barnslig forundring krøp langsomt over det skamslåtte ansiktet. Leppene arbeidet uten en lyd. Så kom det:

– Jonfinn …?

Han hadde ikke stemme å svare med. Nikket bare.

– Er det virkelig deg? Hun gjorde en bevegelse med hodet, knep øyelokkene sammen som om hun ville riste vekk et skremmende syn, eller en åpenbaring. Så åpnet hun de blodsprengte øynene.

Han nikket igjen.

– Meg, ja. Svelget. Måtte svelge igjen. Airconditionen summet svakt, fylte rommet med sval, tørr sykehusatmosfære. Han måtte blunke for å lindre de sviende øynene. Blunke og blunke. Hun var våken nå, blikket var klart, men det rommet ingen lettelse eller glede, snarere det motsatte, bekymring, sorg.

– Hvem sendte bud etter deg?

– Ingen, fikk han fram. Han orket ikke forklare.

– Du skulle ikke ha kommet hit!

Han skulle til å svare da han hørte døren åpne seg. Han snudde seg og så en høy ung mann i legefrakk stå i døråpningen. Han nikket kort, gikk bort til pasienten og ga noen forte beskjeder mens han sjekket bandasjene, studerte monitoren og noterte på skjemaet han holdt i hånden. Så vendte han seg mot Valmann som sto der forvirret og ubesluttsom.

– She needs to sleep. We talk outside. My office.

Idet de to mennene gikk mot døren, lød det et kvalt rop fra sengen:

– Det er ikke bra at du kom hit, Jonfinn!

– Calmese por favor, señora! Legens henstilling smalt som en kommando.

– Men nå er jeg her, svarte Jonfinn Valmann med et siste blikk på kroppen i sengen. – Bare ta det med ro, mor.

Så gikk han etter legen ut i korridoren og lukket døren etter seg.

3Legens navn var Carlos Pintado. Kontoret som han delte med to andre leger, var lite og trangt. Det lå i øverste etasje, og det var tydelig at airconditionen arbeidet tyngre her oppe. Heisen sto, de tok trappene tre etasjer opp fra postoperativ avdeling hvor moren var innlagt. Valmann svettet, men han hadde i det minste fått tak i en flaske vann fra en automat.

Doktor Pintado som snakket brukbart engelsk, forklarte at pasienten hadde vært utsatt for en trafikkulykke to kvelder før. Ifølge det han hadde fått vite av ambulansefolkene, hadde bilen hennes kjørt av veien og hun var blitt kastet ut. Skadene var omfattende, men ikke livstruende. Brist i hodeskallen og i lårbenet, pluss et håndleddsbrudd gjorde at hun måtte regne med en ganske langvarig rekonvalesens. Den gode nyheten var at det ikke var oppdaget noen hevelse eller indre blødninger da de skannet hodet hennes. På dette stadiet trengte hun først og fremst hvile og ro for å få leget den alvorlige hjernerystelsen. Legen konsulterte papirene sine som om han måtte søke bekreftelse på at opplysningene han ga, var korrekte. Han var omtrent like høy som Valmann, med et kraftig, velpleiet skjegg. Blikket bak brilleglassene var ikke uvennlig, han var omhyggelig med sin engelske uttale og tok seg tid med forklaringen, men vippet hele tiden en kulepenn mellom peke- og langfingeren. Telefonen på skrivebordet hans ringte flere ganger under samtalen, men han lot være å ta den. Den pressede imøtekommenheten stresset Valmann. Likevel var det første han følte en dyp lettelse ved doktorens forsikring om at det ikke var noen fare for morens liv. Så begynte spørsmålene å melde seg. Hvordan hadde ulykken skjedd? Var veien vanskelig på stedet? Hvordan hadde været vært? (Et totalt overflødig spørsmål. Det var under tre timer siden han hadde steget ut av Norwegian-flyet på flyplassen i Málaga, men allerede hadde han vanskelig for å forestille seg noe annet enn sol, sol, evig sol her i disse omgivelsene.) Hvordan var terrenget der hun hadde kjørt av veien? Hadde det vært andre kjøretøyer involvert i ulykken? Kunne bilen hennes ha blitt påkjørt? Var skadene blitt påført henne inne i bilen, eller da hun falt ut …? Valmann stoppet seg selv. Han var her som bekymret pårørende, ikke som åstedsgransker.

Doktor Pintado var ikke til stor hjelp.

– Jeg er lege, ikke trafikkpoliti, señor. Jeg fikk henne inn, jeg behandler henne. Noe ut over det kjenner jeg ikke til. Slik jeg ser det, har hun tross alt vært heldig. Omkring hundre personer dør hver uke på spanske veier. Vil du vite mer, får du snakke med ambulansefolkene som brakte henne inn. Jeg kan finne navnene deres.

– Hva med politiet?

– Selvfølgelig. Om du vil ta deg bryet … Doktoren trakk på skuldrene. Han anså tydeligvis en samtale med politiet som et lite lovende alternativ. – De har registrert ulykken, det kom faktisk en forespørsel fra dem til sykehuset om hvordan det gikk med henne. Kanskje de var interesserte i en samtale for å klargjøre omstendighetene … Han trakk på skuldrene igjen. – Men señora Sonia har ikke vært i en tilstand hvor hun hadde kunnet snakke med noen, ikke engang politiet. Jeg går ut fra at de melder seg igjen om de anser at det gjelder noe viktig. I mellomtiden må jeg nok en gang understreke at det señora Sonia trenger mest, er hvile og absolutt ro.

Señora Sonia.

Sonia Margrete Valmann.

– Og hva er egentlig din forbindelse med den uheldige damen, señor? Familie?

– Hun var … Hun er moren min, svarte Valmann med tykk stemme.

– Ah. Jeg forstår. Lo siento.

En personsøker slo alarm i doktorens brystlomme. Valmann reiste seg, holdt avvergende opp hånden og forklarte raskt at han ikke skulle forstyrre lenger, han måtte finne seg et hotellrom. Han ville komme tilbake i morgen. Doktoren nikket og vinket ham av gårde mens han konsentrerte seg om anropet.

Resepsjonisten snakket ikke engelsk, så Valmann måtte ty til skolespansken for å få spurt om det lå noe hotell i nærheten.

– Hotel? Kvinnen så uforstående på ham. – En Marbella hay muchos hoteles. Muchisimos! Hun slo ut med hånden og himlet med øynene, og Valmann måtte enda en gang innse at han hadde stilt feil spørsmål til feil person.

Selvsagt hadde resepsjonisten hatt rett. I turistbyene langs Costa del Sol består mellom femti og sytti prosent av boligmassen av hoteller, appartementsbygg med utleieleiligheter, og ferieboliger. Det hadde han rukket å lese i flymagasinet før søvnen kom og ga ham nakkeskuddet.

De to første stedene han forsøkte var fulle, men på Hotel Hollywood ble han ønsket velkommen av en billedskjønn blond resepsjonist som snakket engelsk med svensk aksent. Det var ellers ikke mye som minnet om filmbyen ved selve hotellet eller omgivelsene. Avenida Antonio Belón var en stille sidegate bare to kvartaler fra strandpromenaden. Fra den smale balkongen som hørte til rommet i tredje etasje, kunne han så vidt skimte havet når han lente seg ut over rekkverket. Han lot reisebagen stå innenfor døren, dumpet ned på sengen så lang han var, og prøvde å få orden på tankene, men kunne ikke falle til ro, reiste seg igjen og ble stående ved det høye vinduet. Kveldslyset glimtet i de blanke bladene på et tre som strakte seg opp langs husveggen. Summingen fra trafikken i gaten nedenfor gjorde ham døsig og rastløs på samme tid. Igjen satt han på sengen. Først nå merket han hvor sulten han var. Han bestemte seg for å prøve kafeen som han hadde registrert lå rett overfor hotellinngangen, men før tanken var tenkt ferdig, hadde han veltet seg over på siden og sovnet.

Han våknet i mørket, fullstendig i villrede om hvor han var, og hvor lyden som hadde vekket ham, kom fra. Et brus som fra brenninger i storm, fylte hotellrommet. De tunge gardinene som han hadde trukket fra for å slippe inn lys, sto spente som seil, glasskyvedøren ut til balkongen, som han hadde latt stå på gløtt, skramlet mot karmene. Det var storm!

Grener slo mot balkongrekkverket. Regn plasket inn over gulvet. Han spratt opp, skjøv døren inntil, sikret den, tørket opp vannet med badehåndkleet, trakk gardinene for og krøp opp i sengen igjen. Han så på klokka, halv ti. Å gå ut i slikt vær var utenkelig. Han slo på tv-en med fjernkontrollen som lå på nattbordet, kom inn på et nyhetsprogram og fulgte oppmerksomt med på en billedserie med alvorlige menn som kom ut av biler og fly, håndhilste på andre alvorlige menn, satt rundt et stort konferansebord og undertegnet en rekke dokumenter før de kom ut på et podium hvor de trykket hverandres hender igjen og smilte stivt til kamera. Han syntes han gjenkjente Storbritannias statsminister, selv om han snakket spansk på lydsporet. Av en eller annen grunn virket innslaget velkjent. Så fulgte en sekvens der en gruppe politifolk iført beredskapsutstyr rykket ut i en dramatisk aksjon til noe som så ut som et utbrent butikklokale. En gestikulerende reporter snakket opphisset inn i kamera mens en ambulanse kjørte ut av bildet. I bakgrunnen var en flokk tilskuere samlet bak sperreteipen. Valmann hørte ordet «mafia» uttalt flere ganger. Han så navnet Marbella gjentatt på den galopperende tekstlinjen under bildet, men før han greide å etablere noen forbindelse mellom hendelsene på skjermen og byen hvor han befant seg, hadde scenen skiftet til et værvarslingsstudio hvor et stort kart over Den iberiske halvøy så ut som det var blitt bestrødd med appelsiner. Appelsinene, innså han, betydde soler, runde og gule og uforstyrret av selv den minste skydott, noe som stemte dårlig med uværet som påviselig raste utenfor vinduet hans. Som faktisk – måtte han medgi – allerede lot til å avta noe i styrke. Det fikk ham til å slappe av et øyeblikk før han kom på at han ennå ikke hadde ringt hjem og avgitt rapport til Anita.

4En time senere hadde han fått klemt seg ned ved et vindusbord i en overfylt tapasbar. Koret av stemmer rundt ham runget øredøvende. Vindusrutene dugget. Regnskuren hadde for lengst passert, vinden hadde løyet, lys fra gatelamper og utstillingsvinduer fikk den våte asfalten til å glitre. Det iskalde ølet smakte utmerket, skinken, osten og olivenene på asjetten foran ham likeså. Han følte seg bedre enn han hadde gjort på noe tidspunkt denne dagen som nå syntes uendelig lang. Anita hadde vært forståelsesfull i telefonen. Varm. Deltagende. Bare lyden av stemmen hennes la et forsonende skjær over det som var hendt, selv synet av morens skamferte kropp som hadde vakt en slik følelsesstorm i ham.

Hun er tross alt moren din, Jonfinn.

Langsomt sank Anitas ord inn i ham. Den vanvittige starten på denne dagen kunne kanskje likevel ende opp i noe som lignet en slags avklaring på en konflikt som – enten han ville innrømme det eller ikke – hadde preget ham for livet?

Han hadde funnet henne igjen. Kvinnen i sengen var virkelig Sonia Margrete Valmann. Det forslåtte, bandasjerte ansiktet tilhørte moren hans. Hun hadde vært så langt borte så lenge, knapt nok et minne, mer som et streif av ubehag, skyggen av en sår, smertefull sinnsstemning som han hadde brukt år på å få skjøvet unna og over i glemselen. Og han hadde greid det. Det var årevis siden han hadde sluttet å tenke på hvor hun befant seg, hvem hun var sammen med, hvordan tilværelsen hennes var blitt et sted der ute i det ukjente. Selv det store spørsmålet han aldri hadde fått noe skikkelig svar på da han som unggutt plutselig var blitt «morløs»: Hvorfor hun plutselig hadde forlatt ham og faren og bare valgt å forsvinne. Det måtte være rundt tretti år siden, over et kvart århundre. Han vegret seg for å regne etter. Og så dukket hun plutselig opp i en sykehusseng i Marbella, uten et brev, ikke engang et postkort, uten et ord til ham i mellomtiden. Den gangen, som tenåring, hadde han fått med seg at hun var dratt til Spania. Det hadde gått fram av brevene han hadde måttet ekspedere når faren hadde vært for medtatt av sorg og senere fyll til å komme seg på postkontoret. Skilsmissepapirer, dokumenter som angikk deling av boet, alt hadde ligget der bredt ut over stuebordet i den trange leiligheten i Østbyen, formaliteter unggutten ikke forsto seg på, men som hadde brutt faren hans ytterligere ned. Alt sammen knapt en erindring, uten berøringspunkter med hans eget liv.

Før nå.

Forbindelsen eksisterte likevel. En mor lar seg kanskje fordrive fra tankenes verden, men ikke fra barndomserindringenes dype kjeller. Da han fikk beskjeden, hadde han sluppet alt han hadde i hendene, og begitt seg i vei. Det var nesten så han hadde vanskelig for å tro det selv, her han satt i en overfylt tapasbar i Costa del Sols berømte og beryktede hovedstad, og lot seg bedøve av livet, av lydene, av den sosiale energien i lokalet som ikke avtok, snarere tvert imot, idet klokka nærmet seg midnatt.

Men i morgen tidlig, tenkte han mens han tømte det siste i ølglasset, ville virkeligheten kalle på ham igjen. Det var ikke mange kvartaler til sykehuset, og han kom til å innta plassen ved morens seng og «være der for henne», som klisjéen lød. Og gjøre hva? Bidra med hva? Oppnå hva?

Det ante han ikke. Annet enn at han, med litt mer enn et kjølig, profesjonelt engasjement, aktet å finne ut hvordan denne bilulykken egentlig hadde skjedd.

5– Hei, er den stolen ledig? En fyldig, rødmusset fyr lente seg over bordet og snakket til ham på norsk.

– Vær så god. Valmann følte det som om han var blitt vekket opp av en døs. En bred hånd med en tykk ring på lillefingeren plasserte et stort glass cola med is på bordet før eieren fikk manøvrert seg ned på den ledige plassen.

– Nettopp ankommet landsmann?

– Synes det?

– Helly Hansen-regnjakke, og det drømmende uttrykket. Møtet med The real Spain, liksom. Fant du fram til dette stedet alene?

– Korteste vei fra hotellet, responderte Valmann en smule snurt fordi hans framtoning utvilsomt passet beskrivelsen av den typisk norske turist.

– Heldig for deg. Det er en av de beste tapasbarene her omkring. Med de største drinkene … Han tok en lang, nytende slurk av colaglasset. Smattet med leppene. Han kunne være på Valmanns alder. Det runde ansiktet hadde et konstant oppstemt uttrykk. Tonen var påtatt kameratslig, som om de spilte på samme bedriftsfotballag. Den kortermede, fargerike skjorta sprikte mellom knappene. Håret på armene hans var rødblondt som hodehåret. Gullklokka så fake ut.

– Whisky cola. En spansk perversjon som det går an å venne seg til.

Valmann nikket. Han var ingen stor tilhenger av verken cola eller brunt brennevin.

– Magnus Hilleraker. Mannen holdt fram labben. – Max Hill her nede.

– Jonfinn Valmann.

– Hei, Jonfinn. Snodig navn. Fra dalstroka innafor?

– Hedmarken.

– Like gæli det. Han signaliserte til kelneren som brøytet seg vei i trengselen med en stabel av tomme glass lent mot skulderen. – Hva drikker du, Jonfinn?

– Øl holder for meg, takk.

– Mer å spise? Jeg anbefaler brisling i eddik. Nydelig. Especialidad de la casa.

Brislingen smakte bra, Hilleraker hadde rett der. Selv sippet han velbehagelig av det høye glasset. Valmann mislikte typen og reagerte på den bråkjekke maneren, men hadde ikke lyst til bare å tømme glasset og forlate lokalet heller. Etter bare noen timer i fremmed land måtte han innrømme at det virket befriende å ha truffet noen han kunne føre en lett, uforpliktende samtale med. På norsk. Han trengte å koble av fra alt det andre som kvernet rundt i hodet hans.

– Du bor fast her nede? Han måtte nesten rope for å overdøve barstøyen.

– Åtte år nå i vår. Kom ned rett etter at jeg ble skilt. Fikk berget litt av boet før eksen satte kroken på døra. Startet en liten business. Formidling av eiendom. Det gikk ganske bra en stund, jævla bra, faktisk. Men nå vet jeg da faen. Det er dårlige tider i Spania.

– Dårlige tider overalt.

– Unntatt i gamle Norge. Han nikket megetsigende og knep leppene sammen. – Selveste oljeflekken i Nordsjøen. Jeg tenker mer og mer på å pakke sammen og dra hjem. Men … Det er saker og ting som holder igjen her, da, vet du. Han tømte drinken sin i en lang slurk og hadde straks hånden oppe for å påkalle servitørens oppmerksomhet. Denne gangen var det en ung jente som kom.

– Un whisky cola más por favor, Carmen.

– Si, señor Max.

– Du er stamgjest?

Hilleraker fulgte jenta med øynene der hun banet seg vei mot bardisken.

– Jeg er stamgjest på de fleste stedene her omkring. Han knep øynene sammen og myste ut i rommet hvor stadig flere trengte seg sammen, snakket høyt, lo, drakk og spiste med fingrene. – Jeg skal si deg noe, Jon … hva var det nå …? Han var blitt blank i blikket der han satt og målte Valmann med øynene. – Jonfinn var det, ja. For et navn!

En ny drink kom på bordet.

– Jeg skal bare si deg, Jonfinn, at her i Marbella finner du alt du trenger, og plenty av det du ikke visste at du trengte. Her behøver du ikke mangle en dritt. Når du bare lærer deg hvor du skal gå og ikke gå. Hvem du skal snakke med og ikke snakke med. Det er lett å bli rævkjørt på denne plassen. Stol på gamle Max, han har vært der. Han drakk grådig. Valmann tok ølet i små slurker og skjønte at det begynte å bli på tide å bryte opp. Men Hilleraker lente seg framover bordet, hvilte på albuene, stadig mer fortrolig.

– Hva er det som bringer deg hit til syndens pøl, da, Jostein?

– Jonfinn.

– Javisst, faen. Beklager.

Det vanskelige spørsmålet. Hva skulle han fortelle denne figuren? I hvert fall ikke sin livshistorie.

– Jeg har ikke noen spesiell plan … Trengte bare litt luftforandring. Fikk lyst til å kikke litt på denne kyststripa, har aldri vært her før.

– Du skulle ikke tilfeldigvis være på utkikk etter et sted her nede? Et feriehus? En liten leilighet?

– Nei … Nei, jeg hadde ikke akkurat tenkt på det.

Hilleraker lot ikke til å registrere dette som noen protest.

– Det er finest her utenfor sesongen, sånn som nå. I dag var det fireogtjue i skyggen på terrassen min. Om et par uker begynner badesesongen. September og oktober er også fantastiske her nede.

– Ja, sikkert. Men jeg hadde bare tenkt å ta det med ro, kikke litt rundt.

– Det er alltid det lureste. Dra omkring og se seg om. Danne seg sitt eget inntrykk. Ta deg god tid, Jostein. Finn ut hva du liker. Her fins noe for enhver smak, og enhver lommebok. Akkurat nå er jo prisene helt i bånn. Jeg har solgt eiendom tredve prosent under takst i det siste. Gibortpris. Du kan velge og vrake.

– Jeg sa jo at jeg ikke er i markedet …

– Det sier alle til å begynne med, avbrøt Hilleraker med en stor armbevegelse. – Bare vent. Byen, hele området her gror inn i deg. Det slipper deg ikke. Det er så forjævlig bekvemt her! Skjønner du? Glasset hans var tomt igjen, baren var nå så fullpakket at han ikke fikk fanget oppmerksomheten til noen av betjeningen.

– Det samme igjen? Valmann grep sjansen til å få reist seg, og begynte å bane seg vei mot bardisken.

– Dette er min runde! ropte svirebroren etter ham.

Han betalte sine to øl og bestilte en whisky cola som han måtte holde høyt over hodet mens han manøvrerte seg tilbake til bordet.

– Jeg må finne køya. Har vært på farten i hele dag.

– Bare husk på det jeg sa til deg, insisterte hans rødmussede kamerat. Nå måtte de begge rope. – Skal du gjøre et kupp i eiendom her på Costaen, er det nå! Se opp for engelskmennene, en gjeng småkremmere. Alltid ute etter å ta deg i ræva for vekslepenger. Nordafrikanerne handler med dop alle som én. Og russerne. Dem må du holde deg langt unna. Du finner ikke en hederlig russer i denne byen. Stinne av penger. Mafia hele banden. Den hvitvaskingen av mafiapenger som foregår på denne kysten … Det dreier seg om summer du ikke kan tenke deg. Kunne holdt liv i en middels stor stat i Kaukasus! Og myndighetene, de spiller med. Du hørte sikkert om korrupsjonsskandalen her i forfjor? Halve bystyret i Marbella sitter i kasjotten ennå! Se her … Han fikk rotet fram et visittkort fra brystlomma. – Kortet mitt om du skulle komme over noe. Greit å ha kontakt med en kjentmann. Jeg har forresten et par objekter i boka mi som kanskje kunne interessere. Bare slå på tråden.

Valmann nikket velvillig. – Okei. Men nå må jeg stikke. Hyggelig å prate med deg.

– Du, Jostein … Hilleraker tok enda en slurk. – Du har ikke sagt hva du egentlig driver med, har du det?

– Jeg er politimann.

– Politi! Å faen. Beklager …

– På ferie. I sivil. Turist. Ingenting å beklage. Valmann måtte nesten more seg over mannens forbløffelse. – Og så er det Jonfinn.

– Jonfinn! Visst faen. Beklager!

– Ha en hyggelig kveld.

Men Hilleraker hadde sunket tilbake i stolen og satt og tittet dypt ned i glasset, mens han langsomt ristet på hodet.