Eva Tryti

Evig din?

Sex, plikt og kjærlighet

Gyldendal

Forord

Hva er det med parforholdene våre?

Er det håp for varige parforhold? Kan flere av oss få parforholdene våre til å vare lenge, slik parforhold gjorde før? Kan vi få det til uten å gå tilbake til rene pliktekteskap? Og ønsker vi virkelig at parforholdene våre skal vare lenge?

Hvorfor går i det hele tatt så mange samliv i stykker, nå når vi endelig har fått «prøvesamliv» og «kjærlighetsekteskap» og prevensjon og til og med en slags haltende likestilling – alt dette som 4–5 generasjoner av frilynte mennesker før oss har drømt om? Vi har fått nærmest alt det de mente ville frigjøre kjærligheten, seksualiteten, kvinnene og det ektefølte ekteskapsbåndet. Til og med aksept for homofile samliv er vi i ferd med å få – mer enn de gamle ville våget å drømme om. Og likevel virker vi lite tilfredse. Vi bryter opp, bryter ned, møtes i rettssalen og slikker sår som ikke vil gro. Vi prøver igjen, og bryter opp enda raskere neste gang. Hva er det med oss?

Samtidig holder jo omtrent halvparten av oss faktisk sammen til den ene partneren dør. Og mange av dem som holder sammen, sier at de trives godt. Det er vel bra nok! Er det? Og kan vi lære noe av det? Hva er typisk ved de samlivene som varer lenge? Klarer de det vi alle stadig hører at vi burde klare? På samme måte som vi stadig oppfordres til å spise fem om dagen av frukt og grønt, blir vi jevnlig minnet på det som åpenbart skal være parforholdets fem om dagen: tid bare for paret, god kommunikasjon, konstruktive krangler, et velfungerende sexliv og en rimelig grad av individuell frihet.

Hvor mange ganger har vi hørt det? Det skulle da ikke være vanskeligere enn å få på seg spaserskoene hver kveld – kort sagt en rasjonell, praktisk utfordring vi alle burde kunne lykkes med. Det høres så enkelt ut at det krever utforskning å finne ut hvorfor vi ikke bare gjør det.

Men kunnskap om brudd og om varige par er ikke nok. For vi vil ha mer! Da vi endelig fikk frihet fra plikt, tvang, maktskjevhet, undertrykking av kvinnelig seksualitet, uønskede svangerskap og kronisk ekteskapelig misnøye, begynte det kuede i oss å våkne – det kuede i oss alle. Vi vil ikke bare ha tryggheten og rettferdigheten; vi vil ha rusen også, friheten, ekstasen, det intense og overskridende som vi vet bor i forelskelsen, i seksualiteten, i besettelsen. Vi vil ha nærkontakt med det dionysiske.

Vi burde ikke, men vi vil. Noen av oss raser og fortviler over ikke å få dette også i det faste parforholdet, og mener det er noe vi har krav på. Mange resignerer, og hengir seg kanskje til andre typer rus og ekstase. Og riktig mange drister seg en dag ut på gummisåler for å lete etter det ute i skyggene et sted – oftest uten partnerens velsignelse, av og til med.

Moderne brudd kan selvsagt skyldes slitasje, tidspress og sakte kvelningsdød – mangel på de fem om dagen. Her kan krisehjelp ofte nytte. Men de hendelsene som innvarsler brudd, kommer ofte annerledes – som kvalmende irrasjonelle, forferdende overskridelser, som rå, uhørte krenkelser av parforholdets parromantiske tabuer, som lammende skandaler … Hvordan kunne hun? Hva i all verden gikk av ham – han som alltid …? Uten å se på hemmelighetene og skyggevandringene våre kommer vi ingen vei med å forstå verken moderne parforhold eller moderne brudd.

Noen mener at vi går på ville veier bare når parforholdet er svært mangelfullt. Livet er fullt av eksempler på det motsatte også – at vi riktig ofte søker frihet, beruselse og det uhørte selv om det står bra til i et varig forhold. Det ser altså ut til at mange av oss vil ha både i pose og sekk, og at ganske mange av oss en dag kommer til et punkt hvor vi bryter ut av tryggheten og bare tar det vi lengter etter. Men vi vil helst ikke snakke om det.

Det er i det hele tatt svært viktig å trå over tabugrensene og bryte tausheten rundt hvordan vi faktisk lever våre parforhold – ikke hvordan ideologi og påpyntede fremstillinger sier at vi burde leve. Vi må begynne å snakke reelt om faktiske parforhold. Det alene tror jeg kan være et bidrag til å hjelpe mange par til å se med blidere og mer kreative øyne på forholdet sitt.

Likevel tror jeg det er svært viktig å trå varsomt med å utlevere enkeltpar. Det holder å fortelle om typiske mønstre, og om par vi ikke kjenner navnet på. Fordi jeg har kjennskap til så mange par gjennom arbeidet mitt, har jeg en gullgruve av slike historier å fortelle – et stort empirisk materiale jeg har lett etter mønstre i. Det spiller ingen rolle hvem de er. Hvis noen mener å kjenne seg igjen, kan de være trygge på at de deler skjebne med mange andre par jeg har møtt. Det holder å vite at de kunne vært oss selv.

Kan vi få både frihetsrus og lun trygghet? Hvordan kan vi fylle parforholdet med mening over tid, og likevel komme oss igjennom stormene? Hoveddelen av boken prøver å svare på dette – den delen som dreier seg om følelsene i parforholdet, om krisene og om parets forpliktelser og tilhørigheter.

Selv om det kan se vanskelig ut for de varige parene, finnes det nye veier å gå hvis vi er villige til å endre kartet litt, til å tenke nytt på enkelte punkter. Vi har faktisk knapt begynt å lete etter disse nye veiene ennå. Et siste viktig spørsmål er dermed: Hvordan kan vi finne nye veier og bli komfortable med større mangfold i våre samliv og langvarige parforhold?

Bare å spørre på denne måten vil sannsynligvis utelukke mange lesere. Jeg kan like gjerne innrømme det: Boken er skrevet for dem som kjenner seg fri til selv, ut fra beste skjønn og egen etisk bevissthet, å forme sine parliv, intime liv og seksualliv slik de oppfatter som riktig både for dem selv, partneren og eventuelle barn.

Vil det undergrave sexlivet, begjæret, forelskelsen, romantikken, kjærligheten eller familielivet å se på alt dette med nye øyne? Jeg tror det tvert imot vil fornye det hele. Og på lengre sikt tror jeg ikke vi har mye valg; vi er nødt til å gjøre noe med vår fastlåste situasjon. Vi må prøve å tenke nytt rundt våre hjerteskjærende pardilemmaer, og søke nye og bedre måter å handle på.

Kort reisebeskrivelse

Vi skal utforske både pardilemmaene og mulige nye måter å tenke og handle på, og det holder altså ikke med noen enkle fem om dagen-råd. Det er en rekke grunner til at vi sliter og er forvirret. Vi må reise langt og lenger enn langt hvis vi skal begripe bakgrunnen for at vi er havnet der vi er, og se nye muligheter.

Aller først må vi se på hva vi mener med et par. Bare hvis vi vet hvem vi synes man kan kalle et par, gir det mening å snakke om rammer for par, forventninger til par og så videre.

Deretter må vi ha et bilde av pars situasjon her og nå. Vi må se på de unges samlivstendenser, på den store økningen i antall samlivsbrudd, på kjønnsroller og maktforskyvning i hverdagen. Vi må forstå litt mer av de parforholdene som varer lenge. Dessuten må vi se nærmere på vårt syn på varighet og anstendighet, og på fristelser.

Så må vi iallfall ha med noen korte historiske riss. Både parromantisk tenkning, kjønnsroller, syn på utroskap og på kvinnelig seksualitet er sentrale temaer.

Dessuten må vi se nærmere på følgende grunnleggende menneskelige forhold som er av betydning for parforhold:

• Motsetningen mellom vårt behov for trygghet, tilpasning og tilhørighet på den ene siden – og frihet og ensomhet på den andre

• Motsetningen mellom vår fornuft på den ene siden og vår lengsel etter rus og overskridelse på den andre

• Vår grunnleggende sårbarhet, vårt uutslukkelige behov for nærhet og samtidig vår uro fordi vi også er polygame vesener i en monogam kultur

Den største delen av boken utforsker de gode følelsene vi forventer å oppleve i det såkalte kjærlighetsekteskapet: begjær, forelskelse, besettelse, romantiske fornemmelser, kjærlighet og vennskap. Fordi ordene vi bruker om disse følelsene, er så preget av parromantisk ideologi, er det viktig å se grundig på alle sammen. Fraværet av slike forventede parfølelser, eller til og med det innbilte fraværet av dem, leder ofte til misnøye og brudd. Når vi derimot synes at de riktige følelsene er til stede i forholdet vårt, opplever vi mening og fremtidstro. Oppstår de utenfor parforholdet, blir det svært ofte krise og brudd. Å forstå og lære seg å mestre disse følelsene litt bedre, må dermed være svært viktig.

Hvis vi hele tiden bare ser på selve parforholdet, går vi glipp av de avgjørende pliktene, tilhørighetene og materielle forholdene de fleste varige par står godt plantet i. Uansett hvor gode beskrivelser for eksempel en Simone de Beauvoir har gitt av forholdet mellom kvinne og mann, så vil mange savne noe vesentlig i hennes tenkning. Hun sier lite om den virkelig store utfordringen for de fleste varige parforhold: å forsøke å skape et godt parforhold og et godt familieliv samtidig. Dette at det varige parforholdet fortsatt er den viktigste arenaen for å skape et rimelig harmonisk hjem og en stabil oppvekst for barn, har ubeskrivelig stor betydning hvis vi skal forstå par, hjelpe par og mene noe om hva som er godt for par. Altfor ofte skrives og snakkes det enten bare om familielivet eller bare om parforholdet.

Vi må kort sagt vie et eget kapittel til det varige parets sosiale og materielle base: de sosiale og familiære båndene, parets forhold til eiendom og penger og parets sentrale tilknytning til samfunnets omsorgsoppgaver, især de ubetalte. Parets plikter er knyttet til alle disse områdene.

Vi er også nødt til å vie et kapittel til parets tid: til fasene i parforholdet, og til hvordan fasene i livet preger langvarige parforhold. Ofte beskrives parforhold som noe man har når man er mellom 15 og 40 år. Så ungdomsdyrkende er den offentlige samtalen om parforhold at det finnes unge mennesker som ikke tror på at folk over 50 kan ha en seksualitet. De fleste bøker og artikler om par kretser altfor mye rundt startfasen av forholdet, forelskelsesfasen, og rundt de store krisene.

Men kanskje er det sånn at de fineste gavene ofte kommer sent i et parforhold, at de helst kommer til par som holder sammen lenge, og som anstrenger seg for å fungere godt sammen? For som vi skal se senere, er både det dype vennskapet og den kjærligheten som er verdt navnet, noe det kan ta tid å utvikle.

Det finnes mulige nye veier å gå hvis vi ønsker varigere og bedre parforhold som er bygget på mer solid grunn enn bare parromantiske ideer, og på mer inspirerende grunn enn bare pliktmoral.

Bakteppe

Hva er et par?

Dette kan ved første øyekast synes selvinnlysende, men det er svært komplekst. Tenk bare:

• Er et hemmelig, illegalt par som har innrettet et kjærlighetsrede på et loft, et ordentlig par? Også hvis begge samtidig har en legal partner, og hvis begge også har jevnlig sex med sine faste partnere? Kan man være del av to par samtidig? Og er da det mest legale, det mest følelsessterke eller det mest dampende seksuelle parforholdet det «mest ekte»?

• Er man fortsatt et par hvis man lever sammen og oppfatter seg som et par, men har avtalt å legge seksualiteten ut av forholdet – hvis man har avtalt å ha et såkalt åpent parforhold?

• Er to 12-åringer som ikke engang våger å holde hverandre i hånden, et par, hvis omgivelsene og de selv anser dem som et par? Hvor mye respekt har voksne for deres parforhold?

• Er et gammelt ektepar som lever sammen og ikke har andre, men som aldri tar i hverandre, knapt snakker til hverandre og sjelden tenker på hverandre, et par?

• Er de to som hadde en kort periode med brennende forelskede møter for 70 år siden, og som siden mistet hverandre av sosiale grunner, et par? Eller synes vi bare de er et par hvis de begge fortsetter å tenke på hverandre stadig vekk? Må de i så fall tenke på hverandre daglig?

• Er to psykisk utviklingshemmede som oppfører seg som et par og anser seg som et par, et fullt ut verdig par? Synes vi de har rett til å ha et seksualliv, eller til hjelp for å få det til? Bør de ha rett til å leve sammen?

Vi kunne ha fortsatt lenge. Når man kommer under huden på folk, og får kjenne deres par-hemmeligheter, sårbarheter og fryd, ser man hvor mangfoldige parforhold er – særlig parforhold som har vart en stund. Det er tilsynelatende bare retorikken rundt parforhold som repeterer og repeterer den gamle oppskriften på hvordan det skal og må være. Dessuten har unge par, og par i startfasen, en viss tendens til å være nærmest fundamentalistiske parromantikere. Men akkurat det dempes gjerne etter hvert, av mange grunner.

Reelle parforhold avviker altså svært ofte fra den romantiske retorikken. Men parene skjuler ofte sine egne avvik fra den romantiske oppskriften: Mange par unngår for enhver pris å la andre få vite hvordan de faktisk lever sine intime liv. Iblant villeder de bare omgivelsene, iblant partneren og iblant klarer de til og med å lure seg selv. Særlig mangel på de forventede parromantiske følelsene, mangel på sex og hemmelige forhold på siden av det offisielle er ting mange forsøker å skjule. Det at så mange par systematisk skjuler så mye, gjør at den offentlige samtalen om varige parforhold ofte er uinteressant. Dessuten bidrar dette kollektive falskspillet til at vi lett kan tro at våre egne parforhold er spesielt avvikende, dysfunksjonelle og mistrøstige. For det er jo så sjelden vi får korrigert vrangforestillingene om hvor flott og riktig de fleste andre har det.

Som vi ser, finnes det ingen enkel definisjon som er utfyllende for pars måter å innrette seg på. Ser vi derimot på den parromantiske retorikken – samfunnets tradisjonelle måter å definere par på – vil definisjonen av hva et par er, nesten alltid dreie seg om tre forhold:

• Hva som må finnes innenfor parforholdet

• Hva som ikke må finnes innenfor parforholdet

• Hva som ikke må finnes utenfor parforholdet

Man kan tenke seg at en slik definisjon er håndterlig når vi snakker om konkrete størrelser, som sex eller vold – for eksempel i form av at: Det må være sex innenfor, ikke vold innenfor, ikke sex utenfor. Men selv det kan bli vanskelig. Hvilke varige par går for eksempel ikke igjennom faser med sex-tørke? Og kanskje så mange som 70 prosent av alle par gjennomlever at én eller begge er utro, én eller flere ganger, oppdaget eller ikke, innrømmet eller ikke. Har alle disse for alltid eller midlertidig sluttet å være par, eventuelt uten å vite det selv?

Enda vanskeligere blir det hvis vi snakker om mindre konkrete størrelser, om følelser – forelskede følelser, seksuell lyst, begeistret samvær, romantiske fornemmelser eller opplevelsen av intim sjelelig kontakt med andre. Dette har vi i liten grad kontroll over, og det er ganske opplagt at alt sammen raskt kan flamme opp overfor andre enn partneren. Men mange av oss vil ikke engang innrømme dette. For noen kan faktisk én innrømmet følelse av seksuell lyst eller av forelskelse, uansett hvor flyktig, bli skjebnesvanger og gi partneren grunn til brudd. Det er lett å se at destruktiv parromantisk tenkning spøker i bakgrunnen, men hvordan skal vi tenke i stedet? I hoveddelen av boken skal vi utforske følelsene videre. Men vi kan iallfall starte med å ha som utgangspunkt at vi ikke kan monopolisere følelser, og at følelser ikke trenger å følges av handlinger. Vårt handlingsrom ligger først og fremst i evnen til å velge om vi skal handle eller la være å handle ut fra våre følelser og lyster. Og vi kan altså fastslå at følelser ikke er noe godt grunnlag for å definere hva et par er, eller hva et godt og varig parforhold er.

Siden det finnes så mange slags par, og siden uoverensstemmelsen ofte er så stor mellom hva vi sier vi bør føle og gjøre, og hva vi faktisk føler, gjør og lever med, bør vi nok klare oss med en enkel minimumsdefinisjon av hva et par er – for eksempel:

Essensen av et parforhold er at to mennesker har valgt gjensidig å være et par. Det er dette valget, og viljen til å holde fast ved det, som er å være et par.

I lange perioder opplever de fleste seg likevel som par langt ut over at de har en slik grunnleggende vilje til å bestå som par. Selv i tunge stunder, følelsesflate stunder, tider med tvil, tider hvor det mest kjennes som om det er barna eller boligen eller slekt og vennekrets som holder en sammen, vil de fleste par kjenne en dypere grunn under føttene om man går dem inn på klingen. Denne dypere grunnen er ofte selve historien de har sammen – tiden de har levd igjennom sammen. Bare ved hjelp av tiden de har hatt sammen, og det daglige nærværet, har det oppstått en egen historie rundt dem, og en egen kultur som andre kjenner igjen som deres. Og ofte – riktig ofte – startet denne historien med en hellig, ubeskrivelig gnist – en start ingen kan ta fra dem eller oppleve helt på samme måte. Dessuten har det langvarige paret på så mange måter berørt hverandres eksistens, hverandres dypeste sårbarhet som mennesker.

En gammel kvinne som hadde mistet sin partner gjennom mer enn 50 år, sa det enkelt. Ingen trodde de hadde hatt noe særlig til ekteskap, men hun savnet ham grusomt:

– Det er et utrolig savn å ikke ha en jeg kan snakke med hver dag om hendelser og tanker, uansett hvor små! Det verste er likevel å ikke kunne ligge på armen hans før vi sovner.

En daglig samtale og en arm hver kveld i over 50 år er ikke lite.

Par her og nå: tendenser, statistikk og historier

Når det gjelder parforhold og samliv, er det ganske mye nytt under solen – iallfall i vestlige, sekulariserte miljøer. Samtidig er mange av oss mer tradisjonsbundne enn vi vil være ved. Det som uansett er annerledes nå enn for 40 år siden, er følgende:

• Samlivsbrudd forekommer mye oftere. Opp mot 50 prosent bryter opp, og ned mot 50 prosent greier seg – hvis tendensene fortsetter i samme retning som hittil. En stor andel av dagens barn opplever at foreldrene flytter fra hverandre.

• Vi er midt i en voldsom endring av roller og oppgavefordeling mellom kvinner og menn i hele samfunnet, især i Skandinavia. Konfliktene ser ut til å toppe seg i parforholdene, i den grad at man kan kalle det en taus kjønnskrig. Samtidig som en del par lever ganske tradisjonelt, begynner en mindre gruppe nokså likestilte par å dukke opp.

• Barnefamiliene bidrar med langt mer lønnsarbeid enn for en generasjon siden. For flertallet av par er ikke lenger den knappeste ressursen penger, men tid og krefter.

• Forpliktelser, tilhørigheter og varighet tillegges mindre verdi – parromantiske følelser, frihet og muligheten for nye begynnelser anses som viktigere enn før.

Men før jeg prøver å si noe mer om tendenser hos dagens par, er det verdt å merke seg at statistikk dreier seg om gjennomsnittspar, gjennomsnittskvinner og gjennomsnittsmenn. Nettopp derfor kan all statistikk være misvisende. Jo mer gjennomsnittstendensen skjuler svært varierte undergrupper – jo mer det er sånn at et stort flertall av de undersøkte ikke ligner på gjennomsnittspersonen – desto mer lyver statistikken uten at vi kan se det. Når man hører om statistiske tendenser, er det svært viktig å ha dette i bakhodet.

Og fordi både kvinner, menn, homoer, heteroer og par kommer i de mest forskjellige utgaver, har jeg valgt å støtte meg nokså lite på statistikk i denne boken. Vil man vise mangfoldet, må man heller utforske faktiske pars historier. Nettopp et slikt materiale har jeg som psykoterapeut, og derfor vet jeg en god del om mangfoldet. Ut fra et stort antall mangfoldige historier kan man lete etter mønstre og avlese tendenser. Det er dette jeg i hovedsak forsøker å gjøre i boken. Men også det har sine ulemper: Jeg kan ikke vite at mine par og historier er typiske, representative og sier noe om hovedtendenser. Det kan for eksempel være litt spesielle par som går i parterapi. Likevel mener jeg at jeg kjenner så mange ulike par, og så mange ulike enkeltpersoner som har fortalt inngående om sine parforhold, at jeg har et bredt tilfang. Og kobler jeg arbeidet med historiene til noen grunnleggende statistiske tall om par og samliv, burde det ikke bli helt galt.

Trivsel, travelhet – og stadig flere brudd

Flertallet av samlevende par oppgir i undersøkelser at de trives sammen. Likevel er menn gjennomsnittlig klart mer fornøyd med samlivet enn kvinner, noe som antagelig speiles i at kvinner tar initiativet til omtrent to tredjedeler av samlivsbruddene i Norge. Og det er en tendens til at par trives bedre jo mer ressurssterke de er (penger, materielle goder, utdannelse). Dessuten trives par gjerne bedre jo likere bakgrunn de har. Det er også en gjennomsnittstendens til at mer likestilte par trives bedre enn par med en mer tradisjonell arbeidsdeling. Men her er det nok noen feilkilder: Kanskje likestilte par er ekstra ressurssterke, oftere har felles prosjekter, har andre typer forventninger til forholdet og har likere bakgrunn.

Når det gjelder norske pars trivsel og mistrivsel, fant Holter et al. følgende på 1990-tallet – og vi snakker igjen om gjennomsnittstall:

• Flertallet sier de trives i samlivet, og de legger da særlig vekt på hverdagstrivsel og vennskapelige følelser. Forpliktelsen i forhold til felles barn nevnes som viktig og som kilde til trivsel av svært mange av begge kjønn.

• Av den lille andelen som vantrives litt eller mye i samlivet, sier mennene at de vantrives mest med «mas» – kvinnene mest med «manglende kontakt, samtale og fellesskap», dessuten med skjevfordeling av husarbeid og omsorg for barn.

Travelhet er et stikkord, især for barnefamiliene. Mens 1960-tallsfamilien med hjemmeboende barn nedla omtrent 45 timer lønnsarbeid per uke, nedlegger gjennomsnitts-barnefamilien i dag omtrent 68 timer lønnsarbeid per uke. Parene bruker mindre tid til husarbeid, men dette oppveier slett ikke den økte samlede belastningen i yrkeslivet. Dessuten forventes det at foreldre følger opp barn langt mer enn før, både i fritiden og med skolearbeidet.

Barnefamiliene er så mye mer arbeidsbelastet at det nesten er uforståelig at dette poenget trekkes så lite frem i den politiske debatten. Det ser ut til at de unge barnefamiliene som er ivrige tilhengere av økt likestilling, står i en slags ideologisk knipe. Å satse på tradisjonelt kvinnearbeid, ubetalt omsorgsarbeid og mindre intens innsats i yrkeslivet mens man har hjemmeboende barn eller pleietrengende nærpersoner, oppfattes som selvundergravende for kvinner. Og det å oppmuntre kvinner til slike valg, ses som en fordekt strategi for å sende dem tilbake til et kjønnstradisjonelt liv. Samtidig velger nesten ingen menn omsorgsyrker eller ubetalt omsorg i særlig omfang. Dette skaper rent faktisk hva vi kunne kalle et omsorgsgap i samfunnet, men å påpeke det, oppfattes ofte som forsøk på å gi unge, yrkesaktive, likestilte kvinner dårlig samvittighet.

Det er vanskelig å benekte at det mest grunnleggende problemet bak dette er den udiskuterte forutsetningen om at 100 prosent pluss 100 prosent betalt yrkesinnsats fra barnefamiliene skal være det normale. Realiteten er jo at en stor andel av barnefamiliene velger noe annet, og dessuten at 75 prosent av fulltidsarbeidende småbarnsforeldre «mer enn noe annet» ønsker seg mer tid til hjemmelivet.

Vi kan altså fastslå at 100 prosent + 100 prosent er umulig for det store flertall av par med hjemmeboende barn, og at denne feministiske og politiske illusjonen går aller mest ut over kvinnene.

Noen par med hjemmeboende barn har hjelpsomme og oppofrende foreldre som bidrar. Andre unge familier kjøper seg lavtlønnet arbeidskraft til hjemmearbeidet og omsorgen. Likevel er det ikke mulig å trylle bort de negative følgene av at arbeidslivet i altfor stor grad får forsyne seg av barnefamilienes krefter: Svært mange unge foreldre opplever at de ser for lite til barna, har for lite tid til seg selv, til slekt og til venner. Og det de synes lider aller mest, er gjerne parforholdet. Ikke engang vennskapet i parforholdet har de særlig krefter til å dyrke, synes mange. Hverdagen preges av frustrasjon, tautrekking om arbeidsdeling og savn. Overgangen fra da de bare var to, er ofte brutal. Og det er en ubehagelig realitet at stadig flere temmelig unge mennesker «møter veggen», «går på en smell» – det vil gjerne si at de sykmeldes over lang tid fordi de er deprimerte eller utslitte eller begge deler.

Tallene over barnefamilienes arbeidsbelastning og slitenhet er ikke hyggelig lesning. Som vi skal se, er det svært sannsynlig at disse problemene er et viktig bidrag til at par med hjemmeboende barn får problemer med parforholdet.

Det er heller ikke hyggelig å lese nyere statistikk over samlivsbrudd. Hvis økningen i antall samlivsbrudd fortsetter som i de senere år, vil omtrent halvparten av de parene som gifter seg nå, ende med å bryte opp. Tall for homofile partnere er omtrent de samme, selv om lesbiske forhold har en større andel samlivsbrudd enn forhold mellom menn.

Her er noen sentrale og interessante tall:

• 25 prosent av alle barn lever ikke med begge foreldre under samme tak. Cirka 20 prosent lever mest med mor – cirka 2 prosent mest med far. Nokså mange har ikke kontakt med faren etter samlivsbrudd. Man regner med at de fleste tilfellene skyldes at fedrene av mange ulike grunner unnlater å følge opp.

• En stor andel av dem som opplever samlivsbrudd, vil før eller senere leve med noen igjen. Men de er alene lenger enn før. Flere voksne mennesker bor dermed til enhver tid alene, eller bare sammen med barn.

• Samliv nummer to havarerer enda oftere enn samliv nummer én.

• Som før er det en opphopning av samlivsbrudd etter fødsel av det første barnet, og i noen grad også etter fødselen av barn nummer to.

I dag som for 15–20 år siden er det en tendens til at mange samliv overlever for livet hvis man kommer over kneikene i spedbarns- og småbarnsfasene. Men en helt ny tendens har kommet i tillegg: En viss andel av parene som har levd sammen i 25–30–35 år, har begynt å bryte ut av samlivet.

Skilsmisseårsaker og risikofaktorer

La oss først se på noen forsøksvise forklaringer på økningen i samlivsbrudd. De bygger på statistikk, og dermed nok en gang på gjennomsnittstall.

Skilsmisseforskeren og familiesosiologen Kari Moxnes utviklet på 1980- og 1990-tallet feministiske teorier om den tidens økning i antall samlivsbrudd. Den første store økningen i antall samlivsbrudd så for henne ut til å ha sammenheng med kvinnefrigjøringen: Kvinner som lenge hadde vært misfornøyd med samlivet, hadde endelig en reell mulighet til å skille seg. Og det var utvilsomt flest kvinner som ville skilles. Og det var åpenbart også slik – gjennomsnittlig – at kvinner i større grad skilte seg fra tradisjonelle menn enn fra mer moderne menn: Menn som knapt gjorde husarbeid, som i liten grad involverte seg i barna, som ikke anså samlivet som viktig og som ikke dyrket vennskapet i samlivet, var i ferd med å bli uattraktive partnere. Slike menn fikk sine kvinner til å «føle seg som et møbel», og mange av disse kvinnene oppga at de både følte seg utbyttet og ensomme i ekteskapet.

På bakgrunn av dette bildet fremstilte Moxness skilsmisser som noe som alt i alt kunne slå positivt ut for familien som helhet. Dette skilsmissemønsteret bekrefter altså kunnskapen om at likestilte par er de mest tilfredse og stabile.

Leser man Moxnes og andre skilsmisseforskere etter neste store økning i antall samlivsbrudd, har fremstillingene gjerne endret seg. Ser man bildet rundt år 2000, må man lete etter nye forklaringer: Samtidig som parene i større grad beveger seg mot en bedre arbeidsdeling og større likestilling, fortsetter antall skilsmisser å øke. Og fortsatt er det et stort flertall av kvinner som vil ut. I dag oppgir kvinnene andre grunner i tillegg til tradisjonell misnøye. Noen kommer med hva vi kunne kalle parromantiske forklaringer på ønsket om brudd, av typen: «Kjærligheten var død mellom oss.» «Jeg følte ikke at forholdet var utviklende lenger.» «Sexen fungerer ikke.» «Jeg/han har truffet en annen.» Enkelte forskere hevder også, som Moxnes, at det kan virke som om holdningene til varighet og brudd er endret: Flere enn før anser ikke et brudd som noe onde i seg selv, så sant det gjøres riktig. Vi har fått en flora av bøker om «skånsomme skilsmisser», «skilsmisser med barnet i fokus» og så videre.

Samtidig ser vi som nevnt at annengangssamliv ryker mye oftere enn førstegangssamliv. Dette er overraskende for alle som tenker at man blir klokere og velger riktigere med årene, og for alle som oppfatter at parromantiske grunner til skilsmisse er en god ting. Kanskje det er derfor dette fenomenet så sjelden utdypes når det skrives om samlivsbrudd?

Man kan selvsagt tenke seg at parforholdets skrøpelighet i samliv nummer to skyldes en kombinasjon av at mer ustabile mennesker skiller seg mer, og av at parlivet kan bli svært vanskelig i gjengiftefamilier på grunn av kompliserte relasjoner. Professor i psykologi Frode Thuen, som blant annet har forsket på gjengiftefamilier, hevder dette. Uansett kan vi vel driste oss til å fastslå at de parromantiske, følelsespregede begrunnelsene for å bryte ut av første samliv i liten grad bekreftes av hvordan det går i neste samliv.

Det er også en tendens til at utålmodigheten med manglende likestilling er større blant kvinner i dag – de venter ikke så lenge før de forlater menn som ikke tar sin del av omsorgs- og husarbeidet. Dette er kanskje ikke rart med tanke på hvor mye mer kvinnene deltar i lønnsarbeid, og hvor mye mer slitne de er. Kampen mellom kjønnene har hardnet til i heterofile samliv.

Nå finnes det i tillegg enda en klar tendens rundt samlivsbrudd, som antyder at slett ikke alt dreier seg om parromantikk og likestilling i moderne samliv: Når par får tre, fire eller flere barn, synker tendensen til samlivsbrudd drastisk. Å få tre barn er slett ikke uvanlig i noen sosiale sjikt. Når man ser færre samlivsbrudd blant par med tre barn enn blant par med ett og to barn, er det vel rimelig å tenke i retning av at praktiske og økonomiske forhold har en god del å si for hvor stabile vi er i våre samliv. «Fornuftstenkning» ser ut til å være viktigere enn vi liker å tro i vår parromantiske æra. Men kanskje kan man tenke seg en tilleggsforklaring, som er i tråd med studien om fellesprosjekter: Kanskje opplever par med tre eller fire barn i større grad at barna er et «felles prosjekt» enn par med ett og to barn. For tre og fire barn i en familie er utvilsomt så arbeidskrevende og oppslukende at man kanskje bør kalle det en særlig livsstil eller et særpreget prosjekt.

Når det gjelder hvilke grunner par selv oppgir for brudd – altså bruddene sett innenfra heller enn tolket ut fra statistikk – dreier det seg både om «kjærlighetsmangel», manglende vennskap og samarbeid, manglende tid og opplevelse av meningsløshet. Slike mangeltilstander er nettopp det de «fem om dagen» (tid sammen, kommunikasjon, konstruktive krangler, sex, tid hver for seg) ønsker å bøte på. Vi ser klart hvor farlig barnefamilienes arbeidspress og tidsmangel er.

Særlig kan det oppfattes som kjærlighetsmangel hvis man har en partner som legger mye mindre energi og interesse i selve parforholdet enn det en selv gjør. Tradisjonelt har det vært menn som har vært for lite opptatt av parforholdet, og kvinner som har vært kanskje i overkant opptatt av det. Og tradisjonelt har denne skjevheten blitt bygget opp systematisk gjennom gutters og jenters oppvekst. Gutter ertes og ses skjevt til om de viser stor interesse for de følelsesmessige og vennskapelige aspektene ved forholdet sitt til jenter. Jenter som ikke viser et visst engasjement i spørsmål om kjærester og parforhold, ses som kalde, nerdete eller avvikende på andre måter. Men på et gitt tidspunkt forventes altså unge menn plutselig å kunne oppvise like stor interesse for og innsikt i parforholdets irrganger som unge kvinner. Nok en gang er det vel den romantiske kjærligheten som ventes å ha forvandlende kraft. Det holder sjelden, og den heterofile mannens lavere engasjement for parforholdet blir ofte fatalt. Fortsatt er dermed de aller mest typiske konstellasjonene hos parterapeuten og på familiekontoret følgende:

• En ivrig kone som kommer med en mann som knapt bidrar i terapitimene overhodet. Det er ikke lett å få en sånn mann inn i noen reell terapiprosess.

• En ivrig mann som kommer med en kone som har bestemt seg for å skilles, nettopp fordi mannen så langt har vært totalt uengasjert i å bedre forholdet. Når hun virkelig har tatt sin beslutning, er hun imidlertid oftest ikke villig til å snu. Det er for sent, uansett om han sier: «Jeg fatter ingenting! Vi hadde det da helt fint?»

Det finnes selvsagt mange unntak fra dette bildet, men det er deprimerende vanlig. Det er også vanlig å streve med en annen type skjevhet i engasjementet: svært ulik grad av seksuell lyst. Det hevdes mange steder at det oftest er kvinner som har lite lyst og menn som har mye. Sannheten er at dette er nokså jevnt fordelt, men at der kvinnen har mest lyst, skammer ofte begge parter seg over situasjonen fordi de oppfatter den som unormal.

Men ofte er det annet enn mangelsykdommene som undergraver parforholdet. Mange oppgir også utroskap og ekstern forelskelse som årsak til brudd, enten det er den utro eller den sviktede som ønsker å bryte. Psykolog og forsker Frode Thuen oppgir at en svært stor andel av samlivsbruddene skyldes slike brudd på parromantisk skikk og bruk. Han hevder også at innrømmet eller oppdaget seksuell utroskap fører til samlivsbrudd i omtrent halvparten av tilfellene. Psykolog og parterapeut Sissel Gran viser dessuten til at nettopp utroskap og svik er en hovedårsak til mange av de bruddene som ender med at én av partene havner i «frossen sorg» – altså at den ene ikke ser ut til å komme ut av skilsmissekrisen og over mot en grad av forsoning og appetitt på nye kontakter. Og vi vet at en solid andel av barnefordelingssakene som havner i retten, til skade for alle involverte, også handler om et par som har gjennomlevd et utroskapsdrama og taklet det dårlig.

Når det gjelder den nokså nye tendensen til flere brudd mellom partnere som har levd lenge sammen, kan den ses på flere måter. Enkelte forskere og parterapeuter hevder at det er uttrykk for at godt voksne mennesker i dag anser det som mulig med «en ny start». Men også her er det åpenbart at den enes «nye liv» ofte fremstår som høyst uventet, utakknemlig og svikefullt for den som blir forlatt. Dessuten er nok gruppen av godt voksne som anser seg som attraktive og klare for en ny runde, forholdsvis liten. Men det er sannsynlig at den er økende.

Hva er typisk for parforhold som varer lenge?

Psykologiprofessor John Gottman har gjort omfattende studier av amerikanske og kanadiske ektepar som trives og har holdt sammen lenge. Han hevder han har funnet frem til noen særlige trekk ved disse parforholdene. Hvis hans tolkninger av disse fornøyde parene har noe for seg, er følgende typisk:

• I bunnen av deres parforhold ligger et dypt og nært vennskap, med respekt, ønske om å tilbringe tid sammen og aksept for partnerens svake og sårbare sider.

• De viser hverandre ømhet og vennlighet daglig.

• De vet mye om hverandre, og interesserer seg for hverandres liv.

• De holder liv i den positive versjonen av sin felles parhistorie.

• De er mye sammen, og snakker mye sammen.

• De fatter viktige beslutninger sammen.

• De løser mindre problemer raskt og på en forsonlig måte.

• De kompromisser og jobber aktivt med alvorlige motsetninger.

• De har et felles grunnsyn på viktige sider ved forholdet og livet.

Han mener at vi alle kan trenes opp i slike væremåter om vi følger hans programmer. Nå vil vel mange av oss mene at et par hvor begge er innstilt på å følge en serie programmer for å bedre forholdet sitt, allerede har et ganske harmonisk parforhold.

Denne typen råd – «parforholdets fem om dagen» eller «syv veier til ekteskapelig lykke» – forutsetter ofte så mye før de kan følges at de blir nesten verdiløse for par som sliter. Gottmans råd forutsetter for eksempel at begge har nok av tid og krefter, er ivrige etter å bedre forholdet, i stand til å samarbeide om det og har tro på at det nytter, at det er verdt slitet og at en selv har like mye ansvar som partneren. Par i strid fungerer sjelden sånn!

Likevel kan de omfattende studiene av fornøyde og varige par være inspirerende som beskrivelse av en drøm, av en litt fjern mulighet. Og da synes jeg at det er ett poeng hos Gottman som peker seg ut, og som vi kan ta med videre: at det i bunnen av et godt parforhold ligger et dypt og nært vennskap. Punktene hans kan nettopp sies å utdype en del av det som særpreger dype vennskap.

Et dypt og nært vennskap beskrives ofte nettopp som preget av gjensidig respekt, et ønske om å være mye sammen og av respekt for og forsiktighet med den andres svake og sårbare sider. Kanskje er det å ha – eller utvikle – et dypt vennskap med partneren den beste garantien for å trives og den viktigste forsikringen mot brudd? Samtidig utsettes par i samliv for åpenbare belastninger som vanlige venner sjelden behøver å bale med. Og likevel: Så viktig virker vennskapet i parforholdet at vennlighet er en av de gode følelsene vi må utforske i kapitlet om parforholdets byggestener.

Psykolog og parekspert Sissel Gran beskriver det vellykkede varige paret litt annerledes: som et par som viser vilje til å dyrke parforholdet, og la det være ekskluderende. Paret består ifølge henne så lenge ingen tredjeperson får trenge seg inn på parets enemerker. Men trusselen om «den tredje» – en hvilken som helst tredjeperson som i prinsippet kan dukke opp når som helst – er ifølge henne samtidig noe av det som holder gnisten i live hos paret; man skal ikke bli for trygg heller! En slik tenkning ligger nokså tett opp mot tradisjonell parromantisk tenkning, hvor man for eksempel gjerne understreker at «det gjelder å holde på forelskelsen», og at «det gjelder å holde begjæret varmt». Om dette er tilstrekkelig – og nødvendig – for å få parforhold til å vare og bli harmoniske, skal vi utforske mer både i kapitlet om parromantiske forestillinger og i hele delen om følelsene i parforholdet.

Atter andre beskriver det varige parforholdet mer pragmatisk, og litt på linje med min minimumsdefinisjon av hva et par er – noe i retning av at et harmonisk, varig par er et par som har bestemt seg for å leve sammen, som har en viktig felles oppgave, verdifulle tilknytningspunkter til omgivelsene og er kloke nok til ikke å forvente altfor mye, men heller ikke altfor lite. Dessuten bør de to være i stand til å tilgi både seg selv og partneren et og annet overtramp underveis. De pragmatiske aspektene skal vi undersøke nærmere i kapitlene om parets tilhørigheter og plikter og parets faser.

Mangel på vilje eller mangel på evne?

Så langt har vi sett mest på om vi kanskje sliter med evnen til å få parforholdene våre til å være gode og vare – og på hvordan denne evnen eventuelt kan utvikles. Men vi bør kanskje våge å spørre om vi i noen grad mangler vilje til varighet også? Ønsker vi faktisk at parforholdene våre skal vare lenge? Eller ønsker vi bare at forholdet skal vare hvis det fortsetter å være «som nytt» – fylt av dampende begjær, forelskede følelser og en strøm av gjensidig velvilje? Å kreve dette av forholdet før man vil kjempe for det, er det samme som å ikke ønske varighet – for ingen forhold kan oppfylle dette over tid.

Vi så fra skilsmisseforskningen at de siste årenes økning i samlivsbrudd er mindre preget av samarbeidsproblemer og maktskjevhet, og mer preget av høye forventninger både til vennskapet i parforholdet og til de seksuelle og romantiske aspektene. Har vi så høye forventninger og krav til parforhold at vi i noen grad har mistet viljen til å få dem til å vare? Er vi i ferd med å foretrekke en halvåpen dør gjennom hele livet, med en aldri helt sperret mulighet til å finne oss noe bedre enn det vi allerede har? Er seriemonogamiet i ferd med å anses som normaltilstand og målestokk, og det livslange parforholdet nærmest blitt et tegn på stillstand?

Jeg har ikke svar på det. Men jeg tror bestemt at vi taper noe grunnleggende om vi både gir slipp på det livslange vennskapet og det livslange parforholdet. Dessuten: Slutter vi å anstrenge oss for å etablere virkelig langvarige parforhold, velger vi jo også bort varighet for barna våre. Samlivsbrudd betyr dessuten oftest at et fysisk hjem forsvinner. Oppløses tilstrekkelig mange samliv med barn, begynner faktisk meningen med «barndomshjem» langsomt å forvitre. Vi vet også at våre tendenser til langvarighet eller brudd er noe av det barna våre kan komme til å ta etter.

I nettverksbyggingens og seriemonogamiets tid kan det se ut til at langvarige forhold blir nesten like sjelden vare i vennskap som i parforhold. Er både parforhold og vennskap i ferd med å bli mindre varige rett og slett fordi vi tenker mer i retning av investering og utbytte også i private relasjoner? Det er faktisk mitt kliniske inntrykk at vi i løpet av et par tiår har fått en sterkere tendens til å tenke instrumentelt på våre mest intime vennskaps- og kjæresteforhold, og at det igjen bidrar til flere brudd. Og hvorfor skulle det ikke bli flere brudd av en mer instrumentell tenkning? Hvor nær orker jeg å komme en kjæreste eller en venn som sannsynligvis skal byttes ut etter to eller fire år – en som når som helst kan finne ut at jeg gir for dårlig utbytte? Og hvis jeg ikke virkelig kommer nær, koster det mye mindre å bryte.

Ønsker man det virkelig dype vennskapet eller parforholdet, må man være innforstått med at det krever vilje og evne til varighet hos hver av oss. Det dypt personlige vennskapet, og det kjæresteforholdet som også bærer i seg et dypt vennskap, og som berører oss eksistensielt, oppstår dessuten langsomt, langsomt. Du må være hos meg lenge for å ha opplevd meg ansikt til ansikt med de åpne råkene i eksistensen. I et livsperspektiv gir heller ikke noen få års samliv noe vesentlig bidrag til å kjenne at noen går ved siden av meg.

Varighet og dybde kan gi mye, men kommer ikke gratis. Samtidig kan ingen tvinge oss til å betale prisen.

Moral og anstendighet

Mange synes at det å vise vilje til varighet og fordypning er et spørsmål om anstendighet og moral. Når vi bryter opp viktige parforhold fordi vi ikke får oppfylt seksuelle og romantiske forventninger, er de ikke så opptatt av vår evne eller vilje til å bli. De ser gjerne bakover i tid, og fastslår at kunne våre foreldre og besteforeldre holde sammen livet igjennom, er det mulig for oss også. De oppfatter tendensen til flere brudd først og fremst som umoralsk eller uanstendig. De er mest opptatt av løfter, plikter og av dem som såres ved samlivsbrudd. Er det riktig å moralisere på denne måten?

Det er vanskelig å unngå helt å snakke om anstendighet, valg og smerte når man skal snakke om brudd og varighet. Samlivsbrudd gjør utvilsomt vondt – til dels svært vondt – både for den bedratte eller forlatte partneren og for barna. Det er lite populært å trekke frem slike faktorer, men smertefulle brudd – kjærlighetssorg – er faktisk en ikke uvesentlig faktor i det som kan hemme mennesker for livet.

Slik skjevutvikling har selvsagt mange psykologiske aspekter som går ut over rammen for denne boken. Men vår kulturs parromantiske tenkning gjør det absolutt ikke lettere å reorientere seg etter å ha blitt forlatt. «Han var mitt livs store kjærlighet» gjør det åpenbart vanskeligere å gi følelsesmessig slipp enn å tolke situasjonen som: «På et tidspunkt begynte han å spille falskspill, og han var for feig til å si det direkte.» Den første tankegangen kan helt klart ende i depresjon, mens den andre vel helst skaper forbigående bitterhet og sinne, og så en større forsiktighet ved nye romantiske kontakter.

Som vi ser, har den som blir forlatt, åpenbart også et ansvar for sine egne reaksjoner – en type handlingsrom. Kan vi da egentlig si med de moralsk indignerte at vi ikke kan forsvare å påføre nære og kjære så mye smerte for selv å få det bedre seksuelt og romantisk? Blir det for enkelt? Men når vi samtidig vet at annengangssamliv brytes opp adskillig oftere enn førstegangssamliv – hvordan skal man i så fall forsvare disse bruddene? Bør vi heller insistere på at vi skal skape varighet ved å mobilisere viljen? Eller bør vi unnlate å bryte der det går ut over særlig sårbare mennesker – hvis vi har hjemmeboende barn, særlig sårbare barn eller vår partner er spesielt utsatt på grunn av sykdom, svak økonomisk og yrkesmessig situasjon, eller fordi vedkommende har vært særlig selvoppofrende tidligere i samlivet eller familielivet?

Det er vanskelig å lage regler og grenser, for det som frister oss og trekker oss ut av forholdet, begrenses jo ikke av andres sårbarhet. Og samtidig er jo sårbarheten dypest sett felles. Den som er forelsket og overmodig i dag, kan være hjelpeløs og desperat om kort tid. Enkle svar finnes ikke, men noen få poenger kan være greie å ta med videre:

• Vi har noe ansvar for den lidelsen vi påfører andre. Jo mer sårbar og hjelpeløs den andre er, desto større ansvar har vi. Om vi velger å bryte ut, kan vi fortsatt gjøre mye for å lette situasjonen for dem vi rammer.

• Voksne mennesker har noe ansvar for å komme igjennom smerte som påføres dem, også om den kjennes urettferdig. Man må lete etter en konstruktiv tankegang og et nytt fotfeste, og om nødvendig søke hjelp. Voksne med ansvar for barn har en særlig moralsk forpliktelse til å prøve å komme seg på bena igjen.

• Hvis vi skal kalles anstendige i våre parforhold, må vi også ta på alvor hva partneren savner i forholdet. Savnene kan være rimelige eller urimelige, men alvorlige savn må i det minste alltid kunne være et tema for samtaler og reforhandlinger. Og nye regler for forholdet må gjelde begge parter.

Og jeg vil legge til:

• Selv om våre dionysiske behov og reaksjoner verken kan kalles rasjonelle eller moralske, er de menneskelige og viktige. Derfor er reforhandlinger og kompromisser en moralsk sett bedre løsning enn fordømmelse og hastverkpregede brudd når dionysiske lengsler presser seg på.

Poenget er uansett at et parforhold som berører oss følelsesmessig, aldri noensinne kan være bare et rasjonelt prosjekt, bare viljestyrt, bare investering og utbytte. I et parforhold hvor partene er dypt engasjert, håndterer vi sterke psykiske krefter. Likevel kan kreftene som trekker oss ut, også være svært sterke.

Fristet over evne?

Er det til syvende og sist fristelsene der ute som trekker oss mer enn før? Vi vet jo at vandring på ville veier, med eller uten partnerens tillatelse, ikke er noe nytt. Men det er mye som tyder på at det er blitt mer av det i løpet av noen år – flere som tillater seg hemmelige gleder, flere som lar seg friste, og større sosial aksept for å ta for seg i diskresjon. Den aller største forskjellen er nok at kvinner i så mye større grad enn før tillater seg dette – nesten like mye som menn. Og det at flere kvinner er ute på ville veier iblant, øker jo også mulighetene for dionysiske eventyr for mange menn, som kanskje tidligere ble stanset av mangel på anledning.

Fristelsene er altså flere, og tilgjengelige for flere. Om de behøver å føre til så mange brudd som de gjør i dag, er derimot et åpent spørsmål. Igjen kan det tenkes at det springende punktet er hvordan vi tolker det når vi selv fristes, og når partneren fristes. Og igjen er det farlig å la parromantisk tenkning råde grunnen alene. Det gjør en vesentlig forskjell om man tolker sine eventyr der ute som en lengsel etter kroppslig fryd, eller som uttrykk for at det er noe fundamentalt galt med forholdet der hjemme.

Vegring mot forpliktelser?

Varigheten i våre parforhold og familieliv kan altså trues av at vi oftere fristes, og oftere tillater oss å fristes – den kan trues av at vi ikke evner å få forholdet til å vare – og den kan trues av at vi ikke ønsker å få forholdet til å vare. Men noen mener at vi ser så mange brudd også fordi det blir stadig flere av oss som aldri helt går inn i parforhold med begge bena.

Noen pareksperter mener nemlig å se en økende tendens til å vegre seg mot forpliktende parforhold overhodet, og især mot langvarige forpliktelser knyttet opp mot barn, eiendom og omfattende sosiale bindinger. Mennesker som vegrer seg, vil typisk være ivrige i startfasen, eller så lenge ingen dramatiske avgjørelser er tatt for fremtiden. Men så vil de kjølne etter kort tid og bryte opp nokså raskt, eller få partneren til å bryte opp ved å være kjølige, provoserende eller passive. Og i etterkant vil den som ønsket mer forpliktelse, gjerne sitte igjen med en følelse av at den andre egentlig aldri var helt til stede.

Hvis det er riktig at flere unge vegrer seg mot tilknytning, kan man tenke seg at det skyldes flere forhold. Det kan skyldes en tøffere maktkamp mellom kvinner og menn. Dessuten kan det absolutt tenkes at vi her ser et trekk ved den første voksengenerasjonen som selv har vokst opp med mange foreldrebrudd. Man kan også tenke seg at en slik vegring viser at vi lever i en kultur hvor vi ikke ønsker å vise oss sårbare og avhengige.

Man skulle tro at det å vegre seg mot å gå inn i parforhold er det stikk motsatte av å dyrke parromantiske forestillinger og forventninger. Men mitt inntrykk er tvert imot at disse måtene å forholde seg på eksisterer parallelt – at man ser adskillig av begge deler.

Siden vi tilsynelatende har stadig høyere forventninger til parromantikken i forholdet, og siden parromantiske mangler er blitt en stadig viktigere grunn til samlivsbrudd, må vi se nærmere på parromantikken. Den er et idéhistorisk fenomen.