Helene Uri

Rydde ut

Roman

Til Helle og Ingvild

I

Oppå tuene er lyngen tørr og knekker når hun trår på den. Mellom tuene er det våt mose, reinroser, tettegress og myrull. Hun skritter fra tue til tue, hopper om det er nødvendig. Sekken smeller mot korsryggen for hvert steg, men det gjør henne ingenting. Sekken er dessuten lett, den inneholder en fyrstikkeske, ullsokker, en plastboks med pannekakerøre knyttet inn i en pose og en aluminiumpanne med sammenleggbar hank.

En fugl, mørkegrå og middels stor, flakser opp rett foran henne. Hun rekker ikke å se hva slags fugl det er, og antagelig hadde hun ikke visst navnet på den heller. Hun blir stående med ett ben på én tue og det andre allerede plantet på den neste. Hun følger fuglen lenge med øynene. Det er ingen trær, ingen fjell den kan bli borte bak. Himmelen er større enn noe annet sted. Større og blåere.

Hun er sikker på at om hun fanger luften i et syltetøyglass, et norgesglass, så vil den fortsatt være blå. Hadde hun hatt noe sånt i sekken, ville hun ha skrudd av lokket, svingt glasset et par ganger på strak arm høyt over hodet og så fortet seg å sette på lokket igjen. Så kunne hun ha hatt det fulle glasset hos seg, hjemme, på skrivebordet, til høyre for datamaskinen, ved siden av keramikkgrisen, kikket på det og gledet seg over blåfargen. Og hver gang hun trengte det, kunne hun ha åpnet så vidt på lokket, stukket nesen nedi og trukket inn den lunkne fjelluften, som er så ren at den er full av lukter.

En mannsstemme roper:

– Ellinor!

– Jeg kommer.

Og hun kommer mot meg. Hun er tydelig for meg nå. Ansiktstrekkene, håret. Porene på nesen. Det rosa, friske lungevevet. Tankene hennes. Jeg ser alt. Men hun går forbi meg, mot mannen som ropte, enser ikke meg – eller blunket hun til meg i forbifarten? I en bergsprekk ligger kadaveret av en stallo. Stalloer er onde skapninger, de ser ut som mennesker, men de er digre og uhyrlig mye sterkere. Heldigvis er de nokså lettlurte.

II

Kanskje jeg ikke har vært nysgjerrig nok. Kanskje jeg skulle ha vært mer pågående da jeg ennå hadde sjansen.

Faren min var av den fåmælte sorten. Mamma derimot har alltid fortalt villig vekk om sin familie. Mamma er fra Oslo, slektningene hennes er østlendinger eller vestlendinger. De heter Uri og Østbye, Hovdenak og Alstad. Det er mennesker jeg har en slags oversikt over, mennesker jeg har sett bilder av, bilder som hang på veggene i barndomshjemmet mitt, i stuene på familiegården i Romsdalen. Malerier i gullmalte trerammer. Fotografier i mørke, blanke rammer og i slitte læralbum med tykke sider. Uri, Østbye, Hovdenak, Alstad, Friisvold, Linge, Mustad. På hennes side av familien fantes en lensmann, en ordfører, flere ingeniører, lærere og tannleger, en jernverkseier. Jeg kan haugevis av historier om dem, om morfar som gikk på krigsskolen før han begynte på NTH, om oldeforeldrene mine, om et barn som døde som femåring da hun var på besøk hos bestemamma på landet, om den usedvanlig kloke hesten Bjørke som kunne gå i trapper, om mormor som mistet håret i spanskesyken i 1919, om rasjoneringskort, blendingsgardiner og tyskere, om hun som på midten av 1800-tallet gikk på sine ben fra Romsdalen til Kristiania for å utdanne seg til jordmor ved Rikshospitalet.

Jeg vet mye mindre om pappas side av familien. Men noe vet jeg. Pappa vokste opp på Notodden. Kjell Nilsen, født i 1923. Moren hans, min farmor, som akkurat rakk å se begge døtrene mine før hun døde nesten hundre år gammel, skarret, men kom fra Sarpsborg. Søte farmor Astrid med smale, skrånende skuldre, så smale og så skrånende at hun måtte knyte sammen stroppene på undertrøyen med et sløyfebånd bak på ryggen for at trøyen ikke skulle gli av. Jeg har skuldre som en vinflaske, sa hun. På hennes side av slekten var det sørlandske skipsredere og skippere, og dessuten en visstnok ganske kjent kunstmaler. Astrids far var postmester. Selv var farmor ingeniør. Norges første kvinnelige, sies det. Jeg har ikke undersøkt det nærmere, om det er sant, eller om det bare er nesten sant. Hun ble iallfall født i 1898, og det var helt sikkert ikke mange kvinner født på den tiden som utdannet seg til ingeniør. Jeg er stolt av farmoren min, og jeg likte å være på besøk hos henne på Notodden, få fårikål og drikke nypete av tynne, hvite kopper blant de gamle møblene hennes, som hun hadde arvet fra sine foreldre og besteforeldre.

Farfaren min, Nicolai Nilsen, var også ingeniør. Det er i det hele tatt tett med ingeniører i slekten: Nicolai og Astrid. Morfaren min. Begge foreldrene mine, og dessuten en lang rekke andre slektninger: onkler, grandonkler, fettere, kusiner, tremenninger. Ingeniører på begge sider, i tre ledd bakover, i mitt ledd og i leddet etter meg.

Man kan nok hevde at det er en familiemyte, eller iallfall er det en av de familiefortellingene som ofte blir gjentatt, dette med at annenhver slektning er ingeniør, og det er noe jeg selv kan finne på å trekke frem, kokettere med, si noe om det avvikende i det at jeg, født inn i en teknologifamilie, endte opp som filolog og forfatter. Jeg vet at jeg har nevnt det i noen intervjuer.

Jeg vet at farfar var utdannet et eller annet sted i USA. Jeg vet at han kom nordfra, men noe særlig mer har jeg ikke visst.

Farmor hadde et bilde av ham på veggen, i en oval, mørkbeiset treramme. Nicolai Nilsen må ha vært en staselig mann. Han har rynker over neseroten og ser alvorlig inn i kamera, ut i tilværelsen, han ser rett på den som ser på ham. Jeg er helt sikker på at farmor og pappa har sett mye på det fotografiet. Farfar har smalt ansikt, blondt hår, høye viker. Nå er det meg han ser på, sønnedatteren sin, som han aldri skulle treffe. Mens jeg skriver dette, ligger fotografiet på skrivebordet mitt. Han ligner pappa. Farfar døde i 1937, da var pappa fjorten år. Selv døde faren min i 1994. Jeg har tenkt mye på ham i de atten årene som har gått. Tankene mine har streifet innom farmor også. Jeg har tenkt på henne med respekt og beundring, og med dempet, oppgitt fortvilelse, ikke fordi hun døde – hun gikk i sitt niognittiende år og hevdet selv at hun var mett av dage – men fordi hun var mitt bånd til pappa og til pappas del av slekten. Da hun døde, to år etter sin eldste sønn, ble det båndet klippet av.

Siden pappa døde før farmor, gikk vår del av arven fra henne rett til søsteren min og meg. I spisestuen står et sort skatoll med dekorstriper i gullmaling. Det kommer fra slekten hennes på Sørlandet, og farmor sa, da jeg var liten, at det var over to hundre år gammelt. Det var også jeg som arvet sjokoladeserviset hennes, et hvitt servise til tolv, med en sølvkanne til. Jeg har mange ting etter henne, lamper, stoler, duker. Farmor fordelte gavmildt mange av tingene sine mens hun ennå levde. Man kan ikke ta med seg noe dit man skal når man dør, sa hun alltid.

Men noen av de tingene jeg husker best fra jeg var liten, må det være andre som har fått. Det er særlig tre gjenstander som den gangen, men også nå når jeg tenker tilbake på dem, fortoner seg som nærmest magiske. Hver gang vi var på besøk hos farmor på Notodden, måtte jeg se på dem. Det ene var en brevpresse i glass. Den hadde størrelse og fasong som et halvt eple, var gjennomsiktig, og røde, gule og blå staver slynget seg oppover fra bunnen og endte i små blomster. Den brevvekten var noe av det vakreste jeg visste om. Som voksen har jeg sett lignende i Italia, og når jeg nå, parallelt med at jeg skriver dette, søker på nettet etter bilder av paper weight, sitter jeg straks med bilder av noen som minner om farmors. Venetianske, viser det seg.

På kaminen, ved siden av brevvekten, hadde farmor en konkylie. Et skjell omtrent så stort som min barnehånd. Det var ovalt og glatt, hvitt med brune spetter, og rundt åpningen var det rosa. Og på toppen av det var Fader vår – trolig stod det Fader vor – skåret inn, slik at bokstavene dannet forhøyninger. Snudde jeg det og holdt sprekken mot øret, hørte jeg de syv hav suse. Når jeg søker på carved cowrie, ser jeg skjell nøyaktig som farmors, bare at teksten på disse sneglehusene er på engelsk: Our Father. Man kan til og med kjøpe dem på eBay for noen få dollar. Bare ordet eBay ødelegger magien.

Det tredje miraklet hos farmor var tankekorset. I en av skuffene i skatollet hadde hun en mappe med flate trebrikker. Jeg husker ikke antallet, men det kan ikke ha vært flere enn syv–åtte. Disse brikkene kunne pusles sammen til et kors. Det var like vanskelig hver gang, og det var derfor det ble kalt tankekors. Når jeg søker på tankekors, får jeg bare opp treff på ordet i overført betydning. Jeg forsøker andre ordkombinasjoner, kors puslespill tre, men jeg får ingen treff på noe som ligner det farmor hadde, bortsett fra at jeg får opp et avsnitt fra min debutroman, der jeg nevner et tankekorspuslespill. Farmors selvfølgelig. Jeg forsøker på engelsk, men selv et verdensspråk er ikke nok. Kanskje jeg likevel finner et lignende en dag. Jeg får si som mamma: Qui vivra verra.

*

Høsten 2011 var tiden inne for å begynne på en ny roman. De tidligere har hatt handling fra Oslo. Nå ville jeg et annet sted. Finnmark. Tanken kom og ville ikke gå igjen. Finnmark. Mange ganger har jeg tenkt at jeg skulle skrive noe fra Vestlandet, der jeg har tilbrakt mye tid, og der morsslekten min opprinnelig kommer fra. Men nei, det måtte være Finnmark. Tenkte jeg på det tidspunktet på at farfar kom fra Finnmark? Jeg vet ikke lenger. Antagelig visste jeg det hvis jeg hadde tenkt meg om, men for meg har det aldri vært klare assosiasjoner mellom farfar og Finnmark. Farfar var nordfra, i mine tanker tror jeg ikke det har vært mer spesifisert enn som så: nordfra. Kanskje var det likevel et ønske om å gripe tak i båndene før de oppløser seg og blir helt borte.

Jeg har vært i alle norske fylker, flere ganger, men aldri i Finnmark. Likevel satt jeg i leiligheten vår i Oslo, kikket ut på våte, lakrissorte fortau og tviholdt på Finnmark. En kvinne fra Oslo reiser til Finnmark. Hva skjer med denne kvinnen der? Hvem treffer hun? Hvorfor reiser hun dit? Hva reiser hun fra? Jeg så på bygatene, på de små plenene foran inngangsdørene, velfriserte, bladløse hekker, husene fra forrige århundreskifte, med tårn og spir og forsiringer, i enden av gaten kan jeg så vidt se Grefsenkollen hvis jeg bikker hodet og løfter meg en smule opp i stolen. Antagelig er det toppen på de høyeste trærne i Slottsparken jeg ser om jeg vrir hodet til høyre. Jeg satt med en notisbok, slik jeg alltid gjør når jeg skal begynne på et nytt bokprosjekt, kikket på notater jeg har tatt tidligere, forsøkte å rydde opp i ideene, samle dem, koble dem. Katten lå som en ball i vinduskarmen og stirret fornærmet ut på regnet. Kunne hovedpersonen min – hva hun nå skulle hete – være filolog? Språkviter? Jeg bet i enden av pennen, plasten ble splintret mellom tennene mine. Katten snudde seg så vidt, kastet et gult blikk på meg før den igjen konsentrerte seg om gaten. Regndråpene trillet nedover rutene, laget loddrette, seige veier av vann. Mellom to våte striper dukket hun opp. Som en skygge, uten kjøtt og blod, uten ansikt, men likevel var hun. Kunne hun hete Ellinor? Ja, det var det hun het: Ellinor Smidt. Hun elsker duften av kaffe, og hun vet at hun kunne ha vært en god mor. Nå satt hun like ved meg, i stolen som står ved siden av skrivebordet, der katten pleier å ligge når den ikke er på en av de faste utkikkspostene. Hun kom til å få kattehår på buksen, ikke det at det er noe hun ville ha brydd seg om. Hun er nok ganske skjødesløs med utseendet sitt. Ellinor fnøs. Katten snudde seg igjen, men denne gangen så den forbi meg og mot stolen ved siden av skrivebordet. Pennen befant seg ennå i munnen min, mellom jekslene på høyre side, det knaste i den igjen, en splint løsnet og ramlet ned ved siden av tungen, jeg tok pennen ut av munnen, fjernet plastsplinten. Nå ja, kanskje ikke skjødesløs, men hvis Ellinor vil sitte i en stol, så lar hun seg ikke stoppe av noen kattehår. De kan børstes bort. Hvis hun gidder.

Mot slutten av 2011 ble det et famlende forsøk på et kapittel om Ellinor. Ellinor Smidt er i begynnelsen av førtiårene. Hun er separert fra Tom, han er antagelig et par år eldre. Ellinor har en doktorgrad i språkvitenskap. Likevel er hun ikke utpreget ambisiøs, hun er ikke, i motsetning til enkelte av sine kolleger, villig til å ofre alt for en akademisk karriere. Ellinor mener selv at hun er en behersket, rolig type som ikke bryr seg om så mye, verken om en akademisk karriere, klærne sine eller om å se de riktige filmene. Og til en viss grad har hun rett. Hun ser de filmene hun har lyst til, hun lar komfort overstyre eleganse. Hun bruker lang tid på hovedoppgaven, begynner på en som det aldri blir noe av, eller som iallfall Ellinor selv ikke synes hun får bra nok til, oppgir den, fullfører en annen. Hun har tre–fire nokså nære venninner, men mister kontakten med en studievenninne som får barn bare noen uker etter at sensuren er falt og muntlig eksamen over.

Etter hovedfag jobber Ellinor drøye to år ved en videregående skole mens hun ganske ofte tenker at hun kanskje burde søke stipend, at det hadde vært fint med en doktorgrad. Hun er en flittig gjest på det lokale biblioteket. En dag blir hun stående ved hyllen med bøker om svangerskap, fødsler, spedbarnsstell. I stedet for å gå hjem reiser hun til faren. Han lager kaffe til henne. Er du lei deg for noe, spør han. Hun rister på hodet. Likevel holder han hånden hennes, tar tak om pekefingeren og langfingeren hennes og klemmer til. Hun lager middag til ham, de snakker lenge om moren, har en av de rituelle samtalene de har hatt så mange ganger, de samme spørsmålene og svarene, de samme ordene, som alltid.

– Da jeg var liten …

– Ja, jenta mi, da du var liten.

– Og mamma levde …

– Ja, da moren din levde.

– Var mamma glad i meg?

– Hun var gladest i deg av alle. Du var hennes trollunge, hønemor og …

–… høne pøne. Sang hun for meg?

– Hver kveld.

– Hva sang mamma for meg?

– Hun sang Mammas sang.

En dag bestemmer Ellinor seg for å søke stipend. Nå gjør jeg det! Hennes daværende på-og-av-kjæreste fra lærerværelset, en historiker med halvskjegg, oppmuntrer henne. Og innimellom middelmådige samleier med den skjeggete historikeren, retting av spanskoppgaver og norskstiler skriver hun en prosjektbeskrivelse (om morfosyntaktiske strukturer og s-fuger) og sender den inn sammen med vitnemål, CV og publikasjonsliste. Før sommeren får hun beskjed om at hun er innstilt som nummer tre til en ledig universitetsstipendiatstilling. Hun trekker på skuldrene, kommer frem til at hun visste at det kom til å ende sånn, og det gjør ingenting, hun skal fortsette å leve sitt lektorliv med flere stiler, flere særoppgaver, flere elementære spanske grammatikkfeil (det burde da være såre enkelt å huske forskjellen mellom ser og estar?). Hun liker å undervise. Og hva er egentlig denne ideen om doktorgrad? Annet enn forfengelighet?

*

Om kvelden 20. desember 2011 leser jeg igjennom det jeg foreløpig har skrevet. Jeg sitter i sengen på soverommet vårt på Svea. Julen er i ferd med å komme. Dokumentet om Ellinor er hjelpeløst, dødt. Som en katalogtekst. Jeg vet det må være sånn. Det tar tid. Og enten kommer Ellinor til å materialisere seg, eller så er det bare å begynne på nytt. Det hjelper ikke å presse. Mamma roper på meg nedenfra. Hun trenger følge til do. Jeg går motvillig ned trappen. Hun unnskylder seg, jeg forsikrer henne om at det ikke gjør noe. Da jeg kommer opp igjen, føyer jeg til parentesen med de to spanske verbene som begge betyr være, og legger skjermen ned mot tastaturet. Jeg kommer ikke videre nå.

Om natten drømmer jeg om Ellinor. Nei, egentlig gjør jeg vel ikke det. Det skjer først om morgenen, og jeg er nesten våken. Så kanskje drømmer jeg ikke, bare tenker, men tankene flyter som drømmer. Ellinor er indignert. Hun har da aldri lagt skjul på at hun ønsker seg barn. Ikke overfor andre, ikke overfor seg selv. Nei, nei, sier jeg, løfter avvergende hendene, beklager, det var ikke sånn ment. Jo, Ellinor vil mest av alt ha familie, hun innrømmer det (innrømmer, tenker jeg hånlig, bedrevitende som jeg er), hun har bare ikke funnet mannen hun vil lage den familien sammen med. Hun har vurdert realisten, men kommer som alltid frem til samme svar: Hun vil ha barn, det er ikke noe hun heller vil enn det, men hun vil ikke ha det med ham som hun er sammen med akkurat nå. Ikke med Pierre, ikke med historikeren, ikke med noen av de andre mennene hun har vært i et forhold med. Det tar lang tid å finne den mannen som skal være far til ens barn, sier jeg, for hva annet kan jeg si? For deg tok det ikke lang tid, sier Ellinor. Det er så, sier jeg.

Jeg dekker frokostbord, lager te. Kaffe til mamma. Hun trenger hjelp på badet. Jeg sier: Nå kommer jeg. Hun sier hun ikke liker å måtte spørre meg om hjelp. Hun sier alltid det. Jeg svarer henne aldri, gjør bare det jeg må gjøre. Barna kommer ned trappen, det er førjulsstemning, og begge er åpenbart innstilt på å vise seg fra sin beste side. I ettermiddag kommer Ingolv. Barna skal bake sjokoladekjeks. Vi har allerede laget kokosmakroner. Mamma sier hun vil lese videre i den danske krimmen hun begynte på sist hun var her. Mammas munn har åpnet seg, snart begynner hun å snorke. Jeg går opp trappen igjen og setter meg til med Ellinor.

I juni får den første på listen tilbud fra MIT, og den neste kommer frem til at han heller vil ha en lukrativ konsulentjobb i det private næringsliv. Da Ellinor får vite at stillingen som universitetsstipendiat er hennes om hun vil ha den, blir hun først glad, men nesten øyeblikkelig begynner hun å bekymre seg. Hvordan skal hun klare å skrive en hel doktoravhandling? Og hvis hun mot formodning klarer det, hvordan skal hun greie å stå i et auditorium og forsvare den? På dette tidspunktet har historikeren, som har en så perifer rolle i romanen at han ikke trenger noe navn, funnet en annen kvinne, så han oppmuntrer ikke Ellinor lenger, men når det kommer til stykket, trenger hun det ikke. Det vet hun, det vet jeg. Hun takker iallfall ja til stillingen. Og hun skal vel klare både avhandling og disputas.

– Vi har ikke mer mandler, roper den yngste anklagende nedenfra.

– Joda, det ligger to poser på hyllen i kjelleren.

– Hva?

Jeg går ut i gangen, lener meg over gelenderet: – Se i kjelleren!

Ellinor Smidt er universitetsstipendiat ved Universitetet i Oslo i fire år. I likhet med mange andre blir hun ikke ferdig med avhandlingen i løpet av stipulert tid. Hun arbeider som vikar og timelærer ved instituttet, og disputerer noen dager før hun fyller syvogtredve.

Fire år tidligere hadde hun truffet Tom. Hun får øyeblikkelig en mistanke om at dette er annerledes. Eller er det bare noe hun innbiller seg? Hun kommer frem til at Tom er den rette. Når hun først har turt å tenke tanken, henter hun den stadig frem og kjæler for den. Tom og Ellinor. Ellinor og Tom. De snakker om å gifte seg. De snakker om barn. Tom lengter etter å bli far, sier han. Gjerne med én gang. Ellinor argumenterer for at det nok er best å vente til hun har disputert. Hun har drømt om barn, hun har ønsket barn så intenst, jeg innrømmer det, sier hun, men det er kanskje mest fornuftig å vente til hun er ferdig? Tom hinter vennlig om alderen hennes, at det tvert imot kan være fornuftig å … Ellinor svarer ikke, hun rister så vidt på hodet. Et minne stiger opp i bevisstheten hennes og forsvinner ned igjen før hun egentlig rekker å gripe det: Hun står ved et nettinggjerde og ser baklyktene på farens bil forsvinne. Hun bestiller ikke legetime, og spiralen forblir der den er.

Men dagen etter disputasen, tidlig om morgenen, har hun en avtale hos legen. Hun har svart ja på spørsmålet om det haster, og fått time hos en annen av legene på senteret siden fastlegen hennes er på ferie. Uten blygsel plasserer hun en legg i hver fotbøyle, skyver underlivet fremover mot den fremmede legens ventende hender. Hun trekker pusten for å si noe om disputasen, om barn, om alderen sin, men det er over før hun får sagt ett ord. Hun når knapt å registrere den skarpe smerten før den er borte.

Hun rer opp sengen med nyinnkjøpt sengetøy, setter et stearinlys på Toms nattbord og den aller største av blomsterbukettene hun fikk dagen i forveien, på kommoden. Kjære doctor! Jeg er så stolt av deg. For en prestasjon! Pappa. Men det er nå hun skal prestere. Hun dytter redselen unna og er klar.

Joda, jeg kom et stykke med Ellinor Smidt julen 2011, men hun er ikke på plass. Foreløpig er hun konstruert. Hun irriterer meg. Sterkere jo mer jeg skriver. Likevel må jeg fortsette. Hun slipper meg ikke. Ellinor holder meg fast. Hun er nyseparert, Tom har flyttet ut av deres felles leilighet, som strengt tatt er Ellinors, arvet etter farens ugifte tante. Hun blir mer og mer nedtrykt, mer og mer tiltaksløs. Hun har sluttet å trene, utsetter stadig å begynne på språkvaskoppdragene, som er det hun tjener mest penger på. Jeg lar henne søke på en forskningsassistentstilling på et prosjekt om språkdød og samisk. Stillingen innebærer at Ellinor for en periode må flytte til Finnmark. I likhet med Tom forlater jeg henne der, i leiligheten. Hun orker knapt å vaske håret, spiser nesten bare ferdigmiddager og smågodt, men hun har i det minste sendt inn jobbsøknaden. Hun har ikke noe tro på at hun får jobben, men jeg vet bedre. For jeg er ikke bare bedrevitende, jeg er allvitende.

Jeg feirer jul med mann, døtre og moren min, og det første kapitlet om Ellinor er, om ikke annet, en begynnelse på noe som kanskje kan bli mer.

*

Det er en fin, men snøfattig jul på Østlandet. Vi er på Svea, småbruket vårt ved Randsfjorden, slik vi har vært hver jul siden vi kjøpte det. Ingolv, barna, mamma og jeg. Tidligere var mamma annethvert år hos søsteren min og hos meg. De siste årene har hun vært hos oss hvert år.

Mamma, barna og jeg har vært her siden den 20. desember. Vi har bakt julekaker, og hun har sett på og smakt. Bitte lille julaften lager vi brente mandler, og mamma sier at i dag er det dan före dan före dopparedan, slik hun sier hvert år, slik pappa sa det hvert år. Lille julaften: Vi har hugget og pyntet tre, og hun har forlangt mer lys på den ene siden. Julaften: Vi stekte ribbe, laget rødkål og fruktsalat mens hun hvilte. For første gang har hun ikke spurt om å få lese det jeg skriver. Hun har ikke engang spurt om hva jeg arbeider med. Hun har ikke orket å skifte mens hun har vært på Svea, bare tatt på en jakke over pysjen. Men i dag har den yngste hjulpet bestemor med å kle på seg det som har vært julehabitten de siste årene: sort genser, sort skjørt, som er blitt lengre og lengre til henne, med en rødmønstret bord nederst.

Hun klarer ikke å gå rundt juletreet. Hun sitter i en av stolene ved møllebordet og ser på oss fire. Og høyt i toppen den bla-anke stjerne. Vi rekker ikke rundt, vi har elendige sangstemmer, vi går i surr med versene og husker ikke teksten. Men vi synger de samme sangene som vi gjør hvert år. Alle ler, mamma ler høyest, men da vi synger den siste strofen i O jul med din glede, den som lyder:

Så rekker jeg deg nå med glede min hånd,

kom skynd deg og gi meg den annen.

Så knytter vi kjærlighets hellige bånd

og lover å elske hinannen,

da gråter hun.

Jeg kaster avgnagde ribbeben, tørker vekk stivnet ribbefett med papirhåndkle før jeg setter serviset inn i oppvaskmaskinen. Ingolv kjører mamma tilbake til Oslo sent om kvelden på julaften. Hun er sliten, ikke i form, som hun selv sier, og hun blir innlagt på Ullevål sykehus dagen etter. Vi stopper avisen midlertidig, tømmer postkassen hennes og setter julepresangene hun fikk da hun var hos oss, på spisebordet hennes. Hun flyttes til Tåsenhjemmet, rehabiliteringsavdelingen, hun er tynn og slapp, kommer seg ikke ut av rullestolen, men hun trives, drikker rødvin til middag, gleder seg til å komme hjem, er optimistisk og glad. Vi kjører opp til Svea igjen og tilbringer de siste dagene i romjulen der. Med øm samvittighet. Bare dra, sier mamma.