Jakob Lothe (red.)

Kvinnelige tidsvitner

Fortellinger fra Holocaust

Fotografier ved Agnete Brun, Steve Nelson og Jakob Lothe

Forord

Denne boken presenterer fortellingene til ti jødiske kvinner som overlevde nazistenes konsentrasjons- og utryddelsesleirer under andre verdenskrig. Kvinnene ble født i Europa mellom 1921 og 1935. Etter krigen kom fire av dem til Norge og ble etter hvert norske statsborgere. De seks andre kvinnene bor i dag på fire ulike kontinenter.

Kvinnelige tidsvitner er inspirert av Tidsvitner. Fortellinger fra Auschwitz og Sachsenhausen (2006), som jeg redigerte sammen med Anette H. Storeide. Ved å avgrense oss til disse to leirene fant vi bare menn vi kunne intervjue. Samtidig ble behovet for å formidle kvinners fortellinger svært tydelig. I arbeidet med å presentere norske kvinners fortellinger fra Holocaust er det et stort problem at ingen av de jødiske kvinnene og barna som ble deportert fra Norge til Auschwitz, kom tilbake. Dette er grunnen til at de ti jødiske kvinnene som forteller i denne boken, er født i andre europeiske land.

Arbeidet med boken har vært utfordrende. Siden utfordringene griper inn i måten som boken er strukturert på og dessuten henger nært sammen med innholdet i fortellingene, skriver jeg mer om disse i innledningen. Jeg vil likevel alt her understreke at selv om temaet for boken er dystert, har det igjen vært et privilegium å møte og lytte til tidsvitner som har vist meg den tillit å formidle sine historier. Tillit viser også tidsvitnene leseren av denne boken. Igjen og igjen er jeg blitt slått av styrken og motet de ti kvinnene viser ved å tenke tilbake på det de kanskje helst vil legge til side for å makte å leve videre. Motet som disse kvinnene viser ved å fortelle, er knyttet sammen med det de opplever som plikten til å formidle sine opplevelser og dele sine erfaringer. Den ukuelige livsviljen som hjalp dem til å overleve, kommer tydelig fram i fortellingene. Samtidig er alle de ti kvinnene fullstendig klar over hvor mye flaks de hadde i forhold til de mange som ikke klarte seg.

Nazi-Tysklands fem år lange okkupasjon av Norge ble identitetsdannende for krigsgenerasjonen. Også mange av oss som er født etter 1945, er blitt påvirket av foreldre og besteforeldre som ble gjennomgripende preget av det de opplevde under krigen. For min del kommer påvirkningen særlig fra min mor, Eldfrid Lothe. Mor var i Cambridge, England, da andre verdenskrig begynte i september 1939. Hun hadde en liten svart dagbok med årstallet 1939 utenpå. Det gjorde inntrykk å lese setningene hun hadde skrevet 1. september 1939 om hvor sjokkert folk i Cambridge ble over at Nazi-Tyskland hadde gått inn i Polen. Høsten 1939 kom hun seg så vidt tilbake fra England til Norge, utdannet seg til sykepleier i Stavanger under krigen, og deltok som fenrik i den første Tysklandsbrigaden i 1947. Mot slutten av livet tok mor denne dagboken fram igjen og bar den med seg rundt om i huset på Lote i Nordfjord. Det var som om dagboken representerte en del av hennes liv som var spesielt viktig. For mor ble krigen både identitetsdannende og identitetsbekreftende. Slik ble den det også for meg.

* * *

Jeg vil takke Anette H. Storeide for inspirasjon og gode råd. Jeg vil også takke fotograf Agnete Brun for hennes entusiasme for bokprosjektet og for portrettene hun har tatt av de fire norske kvinnene, og fotograf Steve Nelson, som har tatt portrettene av Maria Segal og Judith Meisel. Portrettene er tatt på samme tid som tidsvitnene formidlet sine historier. Jeg takker også tidsvitnene for lån av ungdomsbildene som er presentert ved siden av portrettene.

Boken er inspirert ikke bare av Tidsvitner, men også av After Testimony: The Ethics and Aesthetics of Holocaust Narrative for the Future, en artikkelsamling som diskuterer hvordan ulike former for dokumentar- og fiksjonsfortelling kan formidle, bearbeide og representere den historiske hendelsen Holocaust også etter at de siste tidsvitnene er borte. Jeg vil takke mine to medredaktører av After Testimony, Susan Rubin Suleiman og James Phelan, og dessuten Jeremy Hawthorn, J. Hillis Miller og Irene Kacandes for hjelp og oppmuntring. Jeg takker Janet Walker for at hun inviterte meg til å gi gjesteforelesninger ved University of California, Santa Barbara, og for at hun introduserte meg for Maria Segal og Judith Meisel – som begge forteller sine historier i Kvinnelige tidsvitner.

Flere museer har ved sine utstillinger og kompetente medarbeidere vært til hjelp i arbeidet, både ved å foreslå tidsvitner jeg kanskje kunne intervjue og ved å assistere meg i arbeidet med å få fortellingene justert og godkjent. Jeg vil takke The Jewish Federation of Santa Barbara, The Kaplan Centre for Jewish Studies (Cape Town), Sydney Jewish Museum samt HL-senteret og Jødisk Museum i Oslo. Særlig takk til Helga Arntzen, Marie Bonardelli, Jurina Boyes, Julie Feilberg, Richard Freedman, Marit Langmyr, Peter Major, Norman Seligman og Mariela Sztrum. Jane Arnfield, Mandy Stewart og Helena Svojsikova har vært til stor hjelp i arbeidet med fortellingen til Zdenka Fantlová.

Jeg takker Irene Levin for verdifullt konsulentarbeid. Takk også til Oddvar Schjølberg, som ga meg tillatelse til å bruke stoff fra hans bok om Blanche Major, Jeg overlevde Auschwitz, og til Irene Engelstad, Per Kristian Sebak og Arne Johan Vetlesen for konstruktive kommentarer til innledningen. I forlaget har jeg hatt et godt samarbeid med forlagsredaktør Bjørn Olav Jahr. Elin Toft og Anders Toft Lothe har vært til uvurderlig hjelp og støtte.

Det viktigste gjenstår: å takke de ti overlevende – tidsvitnene som gjorde det mulig å lage denne boken.

Oslo, juli 2013

Jakob Lothe

Innledning

Det norske Holocaust

Høsten og vinteren 1942–1943 ble 772 jøder deportert fra Norge til nazistenes konsentrasjons- og utryddelsesleirer, de aller fleste til Auschwitz. Av disse overlevde 34.

Av jødene som ble deportert fra Norge, var det ingen barn og ingen kvinner som overlevde Auschwitz. Derfor har vi ikke tidsvitner for disse to gruppene norske jøder. De rundt 300 kvinner og barn som ble deportert fra Norge til Auschwitz, ble myrdet. Her er det et tomrom i fortellingene – det er taust. Rett nok har overlevende jødiske menn gjort en stor innsats ved å fortelle også på vegne av jødene som ikke kom tilbake til Norge. I tillegg har ikke-jødiske norske kvinner og menn som overlevde andre leirer, vært viktige tidsvitner. Deres vitnesbyrd er verdifulle og nødvendige. Men av de jødiske kvinnene og barna som ble deportert fra Norge til Auschwitz, var det altså ingen som overlevde slik at de kunne fortelle om det de ble utsatt for.

Da Nazi-Tyskland invaderte Norge 9. april 1940, bodde det om lag 2100 jøder i landet. Situasjonen for dem ble straks usikker. Historikeren Bjarte Bruland skiller mellom tre faser i nazistenes jakt på jødene i Norge. Den første fasen fra april 1940 til januar 1942 var dominert av enkeltaksjoner som ikke nødvendigvis var del av en systematisk antijødisk politikk. I en kort mellomfase fra januar til oktober 1942 ble det gjort forberedelser til den tredje fasen: destruksjonsfasen fra oktober 1942 til februar 1943. I denne siste fasen gjennomførte norsk statspoliti en rekke arrestasjoner av norske jøder, og det var fire deportasjoner til konsentrasjons- og utryddelsesleirer. Kvinnene og barna var med i de to største, som gikk med skipene Donau og Gotenland.

Transportskipet Donau gikk ut fra Oslo 26. november 1942 med 532 jøder om bord. Etter flere dager i sjøen kom Donau til Stettin, og derfra ble jødene sendt videre i kuvogner til Auschwitz. Etter ankomsten 1. desember måtte de gjennomgå en Selektion («utvelgelse»), og deretter ble alle kvinner og jenter, alle gutter under cirka 15 år og alle menn over cirka 45 år sendt rett i gasskammeret.

Den andre store deportasjonen av norske menn, kvinner og barn fant sted tidlig om morgenen 25. februar 1943. Denne gangen ble 158 norske jøder deportert med transportskipet Gotenland. Fra Stettin ble de sendt videre til Auschwitz via Berlin. Transporten ankom Auschwitz 3. mars. Også denne gangen ble alle kvinner og jenter, gutter under cirka 15 år og menn over cirka 45 år gasset i hjel straks etter seleksjonen.

Tomrommet etter de jødiske kvinnene og barna som ble myrdet i Holocaust, vil alltid være der. Like fullt ser jeg det slik at de ti jødiske kvinnene i Kvinnelige tidsvitner ikke bare vitner om de ufattelig mange menneskene som mistet livet i dette folkemordet, men også løfter fram og hjelper oss til ikke å glemme deres jødiske medsøstre og barn fra Norge som ble gasset i hjel i Auschwitz. Denne dimensjonen ved Kvinnelige tidsvitner har vært motiverende for arbeidet.

Et tidsvitne har overlevd nazistenes fangeleirer og kan dermed vitne om det som skjedde i disse konsentrasjons- og utryddelsesleirene. Nå er det ikke mange tidsvitner igjen, og om få år vil de siste være borte. Halvparten av mennene som forteller sine historier i boken jeg viser til i forordet, Tidsvitner. Fortellinger fra Auschwitz og Sachsenhausen (2006), er nå døde. Hva det betyr at tidsvitnene blir borte fra oss, vet vi ennå ikke. Jeg tror likevel ikke at behovet for kunnskap om konsentrasjonsleirene og om Holocaust vil avta, snarere tvert imot.

Framgangsmåte og intervjuform

Siden denne boken blir utgitt i Norge, er det viktig å ha med fortellinger av norske jødiske kvinner. Som nevnt kom ingen av kvinnene som ble deportert til Auschwitz i 1942–1943, tilbake til Norge. Men fire jødiske kvinner som overlevde Holocaust og som etter krigen skulle bosette seg i Norge, har vært villige til å møte meg og fortelle sine historier: Maria Gabrielsen, Blanche Major, Edith Notowicz og Isabella Wolf står fram som tidsvitner i boken. Det gjør i tillegg seks jødiske kvinner som i likhet med de norske alle ble født i Europa, men som i dag bor på fire forskjellige kontinenter: Maria Segal og Judith Meisel i California, Yvonne Engelman og Olga Horak i Sydney, Ella Blumenthal i Cape Town og Zdenka Fantlová i London.

Jeg har dels kontaktet disse ti kvinnene direkte, dels fått tips om og hjelp til å kontakte dem av nøkkelpersoner jeg takker i forordet. I tillegg til de norske jødiske kvinnene som jeg sterkt ønsket å intervjue, ville jeg gjerne møte jødiske kvinner som kunne fortelle fra Holocaust ut fra varierende perspektiver i rom og tid. Siden Holocaust hendte i Europa, er det ikke så merkelig at mange overlevende ønsket seg bort fra denne verdensdelen. De spredte seg over store deler av verden, og stedet de nå forteller fra preger deres fortelleperspektiv. Variasjonen i tidsperspektiv viser seg ved at kvinnene som forteller er født mellom 1921 og 1935. Den yngste, Maria Segal, ble sendt til Warszawa-gettoen da hun var fem år, og hennes fortelling er farget av at hun opplevde deportasjonen som barn. Tilsvarende er fortellingene til Ella Blumenthal og Zdenka Fantlová påvirket av at de var kvinner på rundt tjue år da de var i leirene.

I forespørselen til de ti overlevende om å fortelle fra konsentrasjons- og utryddelsesleirene forsøkte jeg å balansere mellom behovet for å gi boken en samlende struktur og ønsket om å styre og påvirke fortellehandlingen minst mulig. Med dette utgangspunktet stilte jeg hvert av tidsvitnene fire spørsmål:

1. | Hva var bakgrunnen for at du ble arrestert?
2. | Kan du fortelle hvordan du opplevde oppholdet i fangeleiren?
3. | Kan du fortelle litt om livet ditt etter krigen?
4. | Når du nå ser tilbake på tiden i leiren, hva synes du er spesielt viktig å ikke glemme, og hva kan vi lære av det du og medfangene dine ble utsatt for?

Siden disse spørsmålene var formidlet i forkant av møtet, fikk tidsvitnet muligheten til å tenke over hva hun ville og kunne si. Selv om jeg stilte enkelte tilleggsspørsmål underveis, tok samtalen form av en fortelling der jeg i hovedsak var tilhører. Tekstene er redigert, men jeg har prøvd å holde på en muntlig tone, og jeg har også i størst mulig grad beholdt fortellerens egne ord og fortellemåte. Siden det varierer hvor mye et tidsvitne ønsker og makter å fortelle, har vitnesbyrdene ulik lengde. Alle fortellerne, som også er bokens forfattere i kraft av å formidle en viktig del av sin livshistorie, har lest igjennom sin egen tekst, rettet feil og godkjent fortellingen.

Når det gjelder de seks fortellingene der den godkjente originalversjonen er på engelsk, har jeg stått overfor en utfordring i forbindelse med å oversette disse tekstene til norsk. Tidsvitnene har vist meg den tillit å la meg gjøre det, og har også gitt sitt samtykke til å presentere de oversatte tekstene som originalfortellinger. I Tidsvitner fra 2006 satte min medredaktør Anette H. Storeide og jeg noen steder fortellerens egne reaksjoner på det han fortalte inn i hakeparentes. Grunnen til at jeg har valgt ikke å gjøre det i Kvinnelige tidsvitner, er at for å være konsekvent ville jeg ha måttet sette inn så mange hakeparenteser at verdien av dem ville blitt redusert. Selv om det varierte fra tidsvitne til tidsvitne, ble fortellingene mange ganger avbrutt – av og til av gråt, men oftest av en pause. Flere ganger ble pausen så lang at jeg ble usikker på om fortelleren ville makte å fortsette. Disse pausene har jeg forsøkt å ivareta gjennom oppdelingen av teksten i avsnitt. Selv om det er vanskelig når vi leser, kan vi tenke oss en pause i fortellingen mellom avsnittene. Nært knyttet til pausene er ulike former for repetisjon. Disse gjentagelsene har jeg delvis redigert bort. Men jeg har latt noen stå, for gjentagelser er ofte meningsbærende. Det er en måte å signalisere at noe er viktig på – som når tidsvitnene gjentar hvor sterkt de savner familiemedlemmer som ikke overlevde.

I utgangspunktet tok hvert intervju form av en samtale som varte fra to til fire timer. Men i flere tilfeller viste det seg å bli for knapt med bare én samtale, slik at vi måtte ha en til. Grunnen til det kunne være praktisk, som at vi ble avbrutt eller at fortelleren ikke ble ferdig. Men den kunne også være mer komplisert og sammensatt, som da Ella Blumenthal skrev til meg fra Cape Town at hun hadde lest utkastet mitt til intervju og mente jeg hadde misforstått så mye at det ikke kunne brukes. Da jeg møtte henne igjen og vi gikk igjennom intervjuet sammen, viste det seg at det var ting jeg hadde misforstått. Men den viktigste grunnen til at hun ikke kunne godta teksten, var at hun ikke var fornøyd med sin egen fortelling. Ved å fortelle til meg husket hun mer; gjennom fortellingen kom det hun opplevde under krigen tilbake. Derfor leste hun mitt tekstutkast med et annet utgangspunkt enn hun hadde da hun fortalte meg historien sin muntlig. Dette, kombinert med det erfaringsdannende i fortellingen, gjorde det nødvendig med en ny versjon, som hun fant å kunne godkjenne. De andre tidsvitnene ga ikke uttrykk for at de opplevde avstanden mellom muntlig fortelling og skriftlig versjon av sin fortelling så sterkt som Ella Blumenthal. Men for alle ti tidsvitnene er denne forskjellen en medvirkende grunn til justeringene og rettelsene de har foretatt.

Mens enkelte av tidsvitnene ikke har publisert fortellingen sin før, har andre gitt ut bøker og/eller kortere framstillinger (se «Tekstgrunnlag» og «Litteratur»). Dette gjelder blant andre Olga Horak, Maria Segal og Zdenka Fantlová. Tekstgrunnlaget for deres fortellinger i denne boken er ikke det de har utgitt tidligere, men intervjuene jeg tok opp på bånd. Jeg har derfor ikke sammenlignet de muntlige fortellingene med tidligere skriftlige framstillinger, men i enkelte tilfeller har jeg i samarbeid med tidsvitnene og etter deres ønske lagt til litt informasjon derfra. Disse tilleggene er også godkjent av tidsvitnene.

Et tidsvitne som tidligere har skrevet om sine opplevelser, vil ha bearbeidet opplevelsene på en annen måte enn et tidsvitne som ikke har gjort det, og det kan påvirke den muntlige framstillingen. Det kan også være en forskjell mellom tidsvitner som har vært og til dels fremdeles er guider på museer eller på arrangerte turer til de tidligere leirene, og de som av ulike grunner ikke har vært aktive i slikt arbeid. Jeg har ønsket at utvalget av fortellere skulle reflektere disse variasjonene. Samtidig viser de ti vitnesbyrdene at det ikke nødvendigvis blir lettere for den overlevende å fortelle fra Holocaust om hun har gjort det tidligere. For alle tidsvitnenes del er fortellingene akkompagnert av taushet, og alle er på ulike måter fragmentariske og episodiske. De blir ikke av den grunn kvalitativt «dårligere», snarere tvert imot.

Intervjuet med Blanche Major i Oslo bød på spesielle utfordringer og markerer en grense for hva som er mulig, og etisk forsvarlig, å gjøre for å få et tidsvitne til å fortelle. Blanche Major fikk for en tid siden slag og mistet nesten helt evnen til å snakke. Dermed kunne hun ikke selv fortelle sin historie, slik de andre ni kvinnene har gjort. Men selv om hun ikke lenger kan snakke, er Blanche Major fullstendig klar, og siden hun tydelig ga uttrykk for at hun ønsket at hennes historie skulle være med i boken, ønsket jeg virkelig at vi skulle få det til. I 2009 utga Oddvar Schjølberg Jeg overlevde Auschwitz. Blanche Major forteller. Tekstutdrag som Schjølberg ga meg tillatelse til å bruke fra denne boken, kombinerte jeg med notater som Blanche Majors venninne Marit Langmyr gjorde i samtaler med henne før hun fikk slag. Da jeg hadde et tekstutkast klart, leste jeg det høyt for Blanche Major slik at hun kunne godkjenne setning for setning. Hun ga også signal om ting som måtte korrigeres. Den nye, justerte tekstversjonen ble så lest igjennom og sjekket av sønnen hennes, Peter Major, som mange ganger hadde hørt sin mor fortelle fra Holocaust. Blanche Majors sterke og unike historie er en god illustrasjon på den grensen eller overgangen vi nærmer oss – tidspunktet da tidsvitner ikke lenger kan fortelle fra dette folkemordet.

Kontrast mellom ondskap og omsorg

Men ennå kan tidsvitner fortelle, og de gjør det med en spesiell autoritet. Selv om det er begrenset hvor mye vi kan forstå av Holocaust, forstår vi likevel mer når vi leser eller hører historien til et tidsvitne. Fortellingene minner oss om at kampen mot nazismen og Nazi-Tyskland var en ideologisk kamp, en verdikamp som måtte vinnes for at Norge skulle kunne utvikle seg som demokrati. Politisk redaktør i Aftenposten Harald Stanghelle har med rette understreket «viktigheten av tidsvitnenes kraftfulle budskap om det kollektivt aktive minnet som mentalt vern mot fremtidig bestialitet». Fortellingene i boken utgjør ti overlevendes vitnesbyrd om et bestialsk system som nazistene utviklet for sytti år siden. Selv om sytti år er lang tid, dreier det seg i et historisk perspektiv egentlig om en kort periode.

Rasekrigen var en av de sterkeste drivkreftene for Holocaust – og det gjelder både bakgrunnen for katastrofen og gjennomføringen av det industrielle massemordet på seks millioner jøder. Jødehatet var knyttet til nazistenes forestilling om seg selv som kvalitativt «bedre» enn dem. Det var også nært knyttet til ondskap, eller mer presist onde menneskelige handlinger. Filosofen Arne Johan Vetlesen definerer ondskap som «bevisst å påføre et annet menneske pine og lidelse, mot hennes vilje, og dermed skade henne alvorlig». I tilfellet Holocaust ble dette gjort i enorm skala, systematisk og industrielt, men også individuelt og spontant. Alle tidsvitnene i boken ble utsatt for ulike former for ondskap. Det er karakteristisk at de reagerte like sterkt på hatet og de onde handlingene som andre ble utsatt for, som på dem som rammet dem selv. Et eksempel er Judith Meisels beskrivelse av hvordan en SS-soldat griper et lite barn og kaster det i bakken slik at det dør. For Meisel var denne spontane voldshandlingen ikke bare hatefull og ond, men fullstendig absurd. Den ble et symbol på at alt var mulig.

På en måte kan vi si at menneskets forsøk på å handle moralsk vil forholde seg kontrasterende og opponerende til Holocaust. Slik gir det for meg mening å vektlegge et moralsk aspekt som er det ondes motsatte ytterpunkt. Her er jeg inspirert av den danske filosofen og teologen Knud Løgstrups tanke om at det vi kan kalle en konstituerende menneskelig kvalitet – det å være menneske – er å være avhengig av andre, og dermed avhengig av omsorg. Nazistenes dødsleirer var renset for menneskelig omsorg, og dette var medvirkende til at mange fanger opplevde gradvis å bli avstumpet som menneske. Prototypen på den fundamentale moralske omsorgsrelasjonen er relasjonen mellom mor og barn – særlig den nyfødte babyen som moren først gir liv og så hjelper til å leve. Ondskap og omsorg er to kontrastive dimensjoner ved moralsk handling som preger tidsvitnenes fortellinger. Selv om forholdene i leirene var så dårlige at fangene måtte kjempe for å overleve fra dag til dag, er ulike former for omsorg like fullt et påfallende trekk ved fortellingene. Moren til barnet som SS-soldaten kastet i bakken og drepte, hadde gjort alt hun kunne for å beskytte det. Zdenka Fantlová forteller i sin historie om hvordan hun og kvinnene hun var sammen med, hjalp hverandre til å overleve på dødsmarsjen mot slutten av krigen. Da de gikk ved siden av hverandre på veien, byttet de på å være i midten. Hun som gikk i midten, ble støttet og holdt oppe av en på hver side og kunne på den måten få seg noen minutters søvn.

Fortelling – mulighet og grense

Fortellinger omgir oss overalt og til alle tider. Én grunn til at fortellingen er så avgjørende for oss, er at mennesket i en grunnleggende forstand kommuniserer med utgangspunkt i sitt eget liv. Det ligner en fortelling med begynnelse, midtparti og slutt, der vi gjerne vil se sammenheng mellom de ulike delene og grunngi valgene vi gjør. Evnen til å skape og forstå fortellinger er vesentlig for å oppfatte vår menneskelige eksistens som meningsfull.

Når dét er sagt, er det ingen fortelling som kan skape mening ut av Holocaust. I tillegg til at det er vanskelig å fortelle om hat, ondskap og tap, finnes det opplevelser som er så fryktelige at de ikke kan fortelles, eller så ekstraordinære at de unndrar seg språket som fortellingen er avhengig av. Slik har fortellingene i denne boken et element av trass i seg – det er fortellinger som yter motstand mot undertrykkerne ved å bruke ord i stedet for fysisk vold. Historiene til de ti kvinnene har karakter av vitnesbyrd, som er en særegen form for fortelling. Den doble dimensjonen ved vitnehandlingen illustrerer vitnets ofte smertefulle erfaring av å være tilskuer og deltaker på én og samme tid. De overlevende blir gjennom sine vitnesbyrd vitner om ugjerningene som de og andre ble utsatt for. Samtidig er et vitne i en fundamental forstand alene. Fra sin ensomme posisjon kan vitnet peke på en hendelse og en dimensjon som går utover eller forbi vitnet selv. Dette gjelder alle fortellingene i denne boken.

Tidligere stortingspresident Jo Benkow, som døde 18. mai 2013, understreket i talen han holdt på den internasjonale Holocaust-dagen 27. januar 2012 at antallet drepte i Holocaust – rundt seks millioner – «er så stort at det fullstendig mister sin menneskelige dimensjon». Så forteller han at han under krigen hadde en kusine som het Ada, som han var inderlig glad i:

Jeg ser henne for meg slik hun satt der, nybadet og inntullet i sin mors aller største badehåndkle. Hun luktet søtt solskinn slik det lukter av nybadede småbarn. Hun så på meg med klare øyne fylt av glede.

Det er en grunn til at jeg forteller dette. En kald dag, jeg tror det var 1. desember 1942, ble hun sammen med de øvrige kvinnelige medlemmer av min familie kledd naken og skysset inn i et rom som de tyske rasehysterikerne sa var en dusj. Men det kom ikke noe vann, bare gass. Det som utspilte seg der, har forfulgt meg resten av livet.

Samtidig som Jo Benkow viser hvor gripende fortellingen om et enkeltmenneske er, får han godt fram hvor vanskelig det er å fortelle Adas historie. Han sitter igjen med mange spørsmål. Ada ble bare fire år; hun ble et av over en million jødiske barn som ble drept i løpet av folkemordet.

Mens historikerne begrunner sine framstillinger ved hjelp av empiriske metoder, er tidsvitnenes fortellinger begrunnet ved å være selvopplevd. Et minne er ikke et nøyaktig avtrykk av hendelsen som skal erindres, men dannes i den konteksten vedkommende befinner seg i når hun skal fortelle om sine opplevelser. Slik er hukommelsen både selektiv og subjektiv: Vi velger selv ut hva vi vil, og kan, fortelle av opplevde hendelser og forteller dem i den rekkefølge og med det perspektiv, de ord og den betoning vi selv finner riktig og opplever som mulig. Vi skulle kanskje tro at det å vitne om folkemord er moralsk enkelt, selv om det naturligvis er en stor påkjenning både fysisk og psykisk. For ugjerningene, det som den moralske indignasjonen retter seg mot, er jo så enorme og innlysende i dette tilfellet. Like fullt viser det seg at tidsvitnene står overfor vanskelige moralske valg med tanke på fortellingene sine, både når det gjelder utvalg av hendelser og framstilling av dem.

Holocaust var en historisk hendelse. Men det eksisterer ikke én fortelling om denne hendelsen – snarere tvert imot. Som Zdenka Fantlová formulerer det: «Seks millioner ble myrdet. Hvis alle hadde overlevd, ville det vært seks millioner forskjellige fortellinger.» Enkelte hendelser i leiren var så uhyrlige og krenkende at det kan være vanskelig – og i enkelte tilfeller etisk uforsvarlig – å gjengi dem. Her varierer det hvor mye tidsvitnet makter eller ønsker å ta med. Et eksempel er det Edith Notowicz forteller om Josef Mengele. Den beryktede legen i Auschwitz «hadde en spesiell forkjærlighet for tvillinger, men jeg kan ikke gå i detaljer her. Det blir for grusomt for meg. Han var også opptatt av å finne nye metoder for sterilisering, og dermed hindre den jødiske rasen i å formere seg. I leiren hadde han mer enn nok av forsøkspersoner, og jeg var en av dem som ble brukt i Mengeles steriliseringsforsøk på jødejenter.» Edith Notowicz viser mot ved å fortelle så mye som hun gjør, og som lesere forstår og respekterer vi at hun ikke kan «gå i detaljer».

Like lite som det finnes en «riktig» eller «fullstendig» fortelling om Holocaust, er det en fasit på hvor mye og på hvilken måte overlevende kan fortelle. Som fortellere blir tidsvitnene kontinuerlig stilt overfor valg: Velger de én fortellevariant, ekskluderer de en annen. I vanskelige møter med slike valg makter de likevel å fortelle en god del om det de opplevde. Det er nettopp som uttrykk for subjektiv opplevelse og erindring at tidsvitnenes fortellinger har sin egenart. De er ikke bare viktige på grunn av de fakta de kan formidle om det som skjedde. Vitnesbyrdene fra fangeleirene er spesielt verdifulle fordi de vitner om selve vitneprosessen, de vitner om overlevelsen, og de vitner om motstanden mot døden gjennom ulike overlevelsesstrategier.

Mellom portrettene som ble tatt av tidsvitnene da de fortalte sine historier og ungdomsbildene av dem som jeg fikk låne, er det en tidsavstand på rundt 70 år. Et fotografi er ingen fortelling, men siden vi først kan se på fotografiet etter at det er tatt, får det en tidsdimensjon knyttet til seg. Denne tidsdimensjonen legger seg så å si oppå fotografiet som et visuelt avtrykk av et menneske som lever eller har levd. Kombinasjonen av tid og rom i fotografiet bidrar til at selv om det ikke er en fortelling, kan det for tilskueren ha elementer av eller opplegg til en fortelling i seg. Dersom hun som ser portrettet av en kvinne så leser denne kvinnens historie, blir fortelledimensjonen i portrettet forsterket. Samtidig bidrar portrettet til å gi fortellingen en visuell forankring.

Fortelledimensjonen blir også forsterket gjennom kombinasjonen av portrett og ungdomsbilde. Siden tidsvitnene mistet praktisk talt alt de eide da ble deportert, ble jeg ikke bare takknemlig, men også overrasket over at alle hadde et ungdomsbilde de kunne låne meg. Flere av tidsvitnene har bare ett fotografi av seg selv som er tatt før krigen. Mens ungdomsbildene viser leseren kvinnene slik de var i tidsperioden de forteller om, viser portrettene dem slik de er når de nå forteller.

Igjen og igjen ble jeg som tilhører slått av hvor nøkternt og troverdig tidsvitnene fortalte om de vanskelige forholdene de levde under i leirene. Dette betyr ikke at alle detaljer nødvendigvis «stemmer». Som den tidligere Sachsenhausen-fangen Eskild Jensen sier i sitt bidrag til Tidsvitner: «Hukommelsen er en litt skiftende venn.» Det har gått mange år siden opplevelsene fant sted, og som alle mennesker kan tidsvitnene glemme eller huske feil. Like fullt er dette historisk dokumentasjon: vitnesbyrd fra en som var der og som bokstavelig talt opplevde konsentrasjonsleiren på kroppen.

Tollef Larsson var i to andre slike leirer, Natzweiler og Dachau. I en samtale jeg hadde med Tollef Larsson 16. juni 2013, poengterte han at i tillegg til å være et vitne i vanlig forstand, har tidsvitnet vært utsatt for tre gjensidig forsterkende opplevelser: avhumanisering, tap av identitet og møtet med ondskap. Det er kombinasjonen av disse tre opplevelsene – opplevelser som var utstrakt i tid gjennom oppholdet i leirene – som gjør tidsvitnets fortelling spesielt viktig og som gir den en særegen autoritet.

Det europeiske Holocaust

Det amerikanske Holocaust-museet i Washington, DC definerer Holocaust som det systematiske, statsfinansierte folkemordet på cirka seks millioner jøder utført av Nazi-Tyskland og deres allierte i andre verdenskrig. Samtidig som utryddelse av jødene var nazistenes hovedmål, forfulgte og drepte de også et stort antall ikke-jøder, inkludert flere hundre tusen rom, to millioner polske sivile, nærmere tre millioner sovjetiske krigsfanger, flere tusen homofile og Jehovas vitner, flere titalls tusen politiske krigsfanger og 200 000 funksjonshemmede. Nazistene deporterte jøder fra store deler av Europa – fra Tromsø i nord til Rhodos i sørøst, fra de britiske kanaløyene i vest til landsbyer langt inne i Sovjetunionen i øst.

Nyere forskning har vist at omfanget av systemet av leirer og gettoer var mye større enn vi har vært klar over. Bak kjente navn som Auschwitz og Warszawa-gettoen eksisterte et nettverk av mindre leirer og stasjoner, til sammen over 42 000, der jøder systematisk ble forfulgt, arrestert, innesperret og myrdet. (Denne informasjonen og opplysningene i den følgende oversikten over leirer som de ti tidsvitnene overlevde, er i hovedsak hentet fra The United States Holocaust Museum Encyclopedia of Camps and Ghettos, 1933–1945.) Kvinnene som forteller sin historie i denne boken, var i flere av de største leirene og i tillegg i flere av de mindre kjente. Forholdene i de små leirene var også ille. Hele leirsystemet var kjennetegnet av brutalitet mot fangene, elendige hygieniske forhold som ofte førte til sykdom, og lite og næringsfattig mat.

Warszawa-gettoen

To av tidsvitnene som forteller i boken, Maria Segal og Ella Blumenthal, ble sammen med sine familier sendt til Warszawa-gettoen, den største av alle de jødiske gettoene som nazistene etablerte under krigen. Gettoen var omgitt av en tre meter høy mur, og etter at den ble avstengt 16. november 1940, risikerte den som forsøkte å flykte å bli skutt på stedet. Inn på et område på under tre prosent av Warszawas samlede størrelse presset nazistene over 400 000 jøder fra byen og området rundt. Dette utgjorde rundt 30 prosent av befolkningen i Warszawa.

På lignende måte som i andre gettoer i Polen, blant annet gettoen i Łódź, organiserte nazistene administrasjonen av gettoen gjennom et Judenrat. I Warszawa-gettoen ble jøderådet ledet av Adam Gerniaków, som valgte å samarbeide. Da han i 1942 innså at det ikke nyttet å samarbeide med nazistene, tok han sitt eget liv. Forholdene i gettoen var elendige. I 1941 inneholdt jødenes daglige matrasjon under 200 kalorier, mens de etniske polakkenes inneholdt 700 og tyskernes 2600. Det var svært vanskelig å finne arbeid i gettoen, og matmangelen ble etter hvert prekær.

Over 100 000 av jødene i gettoen døde av ulike sykdommer eller av sult fram til sommeren 1942. Da begynte nazistene å deportere jøder fra et samlingssted i gettoen, Umschlagsplatz, til leirer som etter invasjonen av Sovjetunionen 22. juni 1941 var blitt etablert i den østlige delen av Polen. De fleste, 265 000, ble sendt til utryddelsesleiren Treblinka i perioden fra 22. juli til 12. september 1942. Etter et opphold på cirka fire måneder skulle deportasjonene starte opp igjen i januar 1943. Men denne gangen møtte de tyske soldatene motstand fra en gruppe jøder som hadde klart å skaffe seg våpen. Selv om de fleste av disse jødene ble drept av nazistene, foregikk det få deportasjoner de følgende par månedene.

19. april, som dette året var dagen før begynnelsen av den jødiske påskefesten, startet tyske styrker operasjonen med å ødelegge gettoen. Da de gikk inn i gettoen om morgenen, var gatene tomme. Men så, under ledelse av Mordecai Anielewicz, slo den jødiske kamporganisasjonen Zydowska Organizacja Bojowa (ZOB) til mot de tyske styrkene og tvang dem ut forbi gettomuren. Etter tre dager kom SS tilbake med forsterkninger og tok til å sprenge bygning etter bygning for slik å tvinge de gjenværende jødene til å overgi seg. Mordecai Anielewicz ble drept da SS 8. mai erobret kommandobunkeren til ZOB i Mila-gaten 18. Likevel fortsatte enkeltpersoner og små grupper av jøder å kjempe mot de tyske styrkene. For å markere at oppstanden var slått ned, sprengte nazistene den store synagogen i Tlomacki-gaten 16. mai 1943. Da var gettoen nesten fullstendig utbrent og ødelagt. Oppstanden i Warszawa-gettoen var den største, og symbolsk sett viktigste, jødiske oppstanden i det tyskokkuperte Europa. Denne oppstanden inspirerte blant annet væpnede oppstander i utryddelsesleiren Treblinka 2. august 1943 og i utryddelsesleiren Sobibór 14. oktober 1943.

Majdanek

I forbindelse med oppstanden i Warszawa-gettoen ble over 50 000 jøder drept. Nesten alle de rundt 40 000 jødene som fremdeles var i live i gettoen, ble deportert til konsentrasjonsleiren Majdanek og forskjellige arbeidsleirer. Ella Blumenthal var blant dem som ble sendt til Majdanek.

Majdanek var under bygging nesten hele perioden leiren eksisterte. De første fangene var sovjetiske krigsfanger som kom til Majdanek i oktober 1941. De fleste var for svake til å arbeide, og i februar 1942 var nesten alle døde. De første jødene som ble deportert til leiren, ble arrestert på gaten i Lublin eller hentet ut fra den jødiske gettoen i byen. Senere kom det flere jøder fra andre leirer, deriblant tsjekkiske jøder fra Theresienstadt. Da Bełżec skulle stenges høsten 1942, ble cirka 25 000 jøder overført fra denne utryddelsesleiren til Majdanek. Det er uklart om de ble drept ved ankomst eller registrert som fanger, men etter et halvt år var det knapt noen igjen.

Da de overlevende jødene fra oppstanden i Warszawa-gettoen kom til Majdanek våren 1943, var den store majoriteten av fangene jøder, og mange av dem som var for svake til å arbeide, ble myrdet med giftgass. Senere samme år var Majdanek åstedet for en av de frykteligste enkelthendelsene i Holocaust, Aktion Erntefest («aksjon innhøstningsfest»). Erntefest var kodeordet for massakren der 18 000 jøder ble skutt 3. november 1943. Halvparten av ofrene var fra Majdanek, de andre ble hentet fra ulike arbeidsleirer i Lublin-området. Under massakren ble det spilt høy musikk over høyttaleranlegget i Majdanek for å overdøve støyen fra skytingen. I antall drepte var dette den største massakren utført på én dag i Holocaust. (Den største på ett døgn ble utført 29.–30. september 1941 da 33 771 jøder ble henrettet i Babij Jar ved Kiev.)

Etter Erntefest var det få jøder igjen i Majdanek. Da sovjetiske styrker nærmet seg leiren i juli 1944, ble den så hastig evakuert at mye av leiren var intakt da Den røde armé rykket inn 24. juli. Majdanek var den første større konsentrasjonsleiren som ble frigjort.

Kovno-gettoen og Stutthof

Judith Meisel var blant jødene som i juli 1944 ble sendt til konsentrasjonsleiren Stutthof fra gettoer og arbeidsleirer i Baltikum. Hun kom til Stutthof fra Kovno-gettoen i byen Kaunas (Kovno), den daværende hovedstaden i Litauen. Da Sovjetunionen invaderte Litauen i juni 1940, var Kaunas en av byene i Europa med høyest andel jødiske innbyggere. Rundt 40 000 (fjerdeparten av innbyggerne) var jøder. Kaunas var et jødisk lærested med flere skoler, og det fantes 40 synagoger i byen. Om forholdene for jøder var blitt vanskeligere etter den sovjetiske invasjonen, skulle de bli mye verre da Nazi-Tyskland invaderte Litauen litt over et år senere. Allerede før tyskerne rykket inn i Kaunas hadde den pronazistiske mobben drept flere hundre jøder. Tidlig i juli 1941 startet tyske Einsatzgruppen systematiske massakrer av jøder i fortene som russiske tsarer på 1800-tallet hadde fått bygget rundt byen. Innen utgangen av året hadde tyskerne myrdet halvparten av jødene i Kaunas.

De gjenværende jødene ble presset inn på et lite område i bydelen Slobodka. En forskjell fra Warszawa-gettoen var at fangene i Kovno-gettoen ble satt til ulike former for tvangsarbeid i fabrikker og foretak utenfor gettoen. Inspirert av Warszawa-oppstanden var det fra 1943 flere motstandsgrupper i Kovno-gettoen. Jødene dokumenterte også forholdene gjennom hemmelig arkivmateriale (notater, dagbøker, fotografier) som de grov ned i bakken og som ble funnet av russerne etter at de befridde gettoen 1. august 1944. Da hadde nazistene sprengt gettoen med granater og dynamitt, og de fleste gjenværende fangene var blitt deportert til leirer lenger vest.

I 1944 tok nazistene i bruk gassen Zyklon B for å ta livet av fanger som var for svake til å arbeide. Under brutale forhold ble fangene brukt som arbeidskraft i utstyrs- og rustningsindustrien, blant annet flyfabrikken Focke-Wulff. Stutthof ble stadig utvidet og hadde til slutt 105 underleirer. Over 60 000 fanger døde i Stutthof.

Under press fra sovjetiske styrker som nærmet seg østfra, startet evakueringen av Stutthof i januar 1945. Det var da om lag 50 000 fanger i leiren, de aller fleste av dem jøder. 5000 fanger ble ført ned til kysten av Østersjøen, tvunget ut i vannet og skutt med maskingevær. Sent i april 1945 ble de gjenværende fangene evakuert sjøveien siden Stutthof på dette tidspunktet var helt omringet av sovjetiske styrker. Risikoen for å bli torpedert av sovjetiske ubåter var overhengende så sent i krigen. 16. april ble transportskipet Goya (bygget på Akers mekaniske verksted i Oslo i 1940) torpedert ved Danzig-bukten, noe som resulterte i at over 7000 flyktninger druknet. Også skipet som Judith Meisel var om bord i, ble torpedert. Da Den røde armé frigjorde Stutthof 9. mai 1945, fant russiske soldater rundt 100 fanger som hadde klart å gjemme seg under evakueringen.

Theresienstadt (Terezín)

Maria Gabrielsen og Zdenka Fantlová ble begge deportert til gettoen og transittleiren Theresienstadt, som lå like ved småbyen Terezín nord i den nåværende tsjekkiske republikken. Byen ble anlagt på 1700-tallet som en festningsby og oppkalt etter dronning Maria Teresia av Østerrike. Theresienstadt, som eksisterte fra november 1941 til mai 1945, var en kombinasjon av getto, transittleir og konsentrasjonsleir. I alt ble cirka 140 000 jøder deportert til gettoen. Av disse ble nærmere 90 000 «sendt østover», som Zdenka Fantlová uttrykker det. Nesten alle disse ble myrdet i Auschwitz, Treblinka eller Majdanek. Som «sendt østover» signaliserer, visste ikke de innsatte i gettoen hva som ventet de som ble deportert. Men siden ingen kom tilbake, ante de etter hvert det verste.

Maria Gabrielsen og hennes søsken var blant de 15 000 jødiske barna som var i eller innom Theresienstadt. Mange av barna skrev dikt og laget bilder; et utvalg av disse er utstilt på det jødiske museet i Praha. Tatt i betraktning at nærmere 90 prosent av barna omkom, er det bortimot enestående at Maria Gabrielsen og alle hennes seks søsken overlevde.

I tillegg til den psykiske spenningen som ble utløst av risikoen for å bli sendt videre, var forholdene i selve gettoen elendige. Dødsraten var så høy at nazistene i 1942 bygget et krematorium like sør for gettoen. Likevel hadde Theresienstadt et utrolig rikt kulturliv skapt av kunstnere, musikere og skuespillere som før krigen hadde bidratt til å gjøre Praha til en av Europas viktigste kulturbyer.

Nazistene utnyttet gettoens kulturliv i propagandaøyemed. Dette kulminerte under besøket som de tillot det internasjonale Røde Kors å avlegge Theresienstadt i juni 1944. I forkant av besøket intensiverte nazistene deportasjonene fra gettoen for å få den til å virke mindre overfylt. Fangene ble kommandert til å plante blomster og male hus, og representantene for Røde Kors ble invitert til flere kulturarrangement. I tillegg tvang nazistene den tyske regissøren Kurt Gerron (også en kjent skuespiller, som blant annet hadde spilt mot Marlene Dietrich i filmen Den blå engel fra 1930) til å lage en propagandafilm med tittelen Der Führer schenkt den Juden eine Stadt («Føreren gir jødene en by») for å vise hvor «humane» forholdene i Theresienstadt var. Like etter at Gerron hadde redigert filmen ferdig, ble han sammen med sin kone sendt med den siste transporten til Auschwitz og myrdet ved ankomst.

Da Theresienstadt ble satt fri av sovjetiske styrker 8. mai 1945, hadde SS-kommandant Karl Rahm og de siste av nazistene flyktet noen få dager før. Mens Zdenka Fantlová på det tidspunktet hadde opplevd frigjøringen av Bergen-Belsen, ble Maria Gabrielsen og søsknene hennes etter noen uker sendt med tog tilbake til Wien. Blant de få musikerne som overlevde var pianisten Alice Herz-Sommer, som ga over 100 konserter i Theresienstadt. Alice Herz-Sommer, som ble født i Praha i 1903, bor nå i likhet med sin venninne Zdenka Fantlová i London og er den eldste overlevende fra Holocaust i hele verden.

Auschwitz

Zdenka Fantlová var blant dem som ble «sendt østover» fra Theresienstadt til Auschwitz. Også Blanche Major, Edith Notowicz, Yvonne Engelman, Olga Horak og Ella Blumenthal ble deportert til Auschwitz, den største nasjonalsosialistiske konsentrasjons- og utryddelsesleiren.

Byggingen av leiren begynte sommeren 1940 i den polske byen Oświęcim, som på tysk fikk navnet Auschwitz, 60 kilometer vest for Kraków. To viktige faktorer som fikk betydning for utviklingen i Auschwitz, var krigen mot Sovjetunionen og det tyske industrikonsernet IG Farbens fabrikketablering i tilknytning til leiren. I løpet av de første årene ble leirområdet stadig utvidet, og fra slutten av 1943 besto den av tre selvstendige leirområder: Auschwitz-I (den opprinnelige konsentrasjonsleiren som hoved- og stamleir), Auschwitz-II-Birkenau (utryddelsesleir), Auschwitz-III-Monowitz (arbeidsleir for IG Farben) samt over 40 uteleirer. Den mest kjente kommandanten i hovedleiren, Rudolf Höss, hadde gjort karriere i konsentrasjonsleiren Sachsenhausen før han kom til Auschwitz.

Auschwitz I ble innrettet i en gammel militærkaserne på forsommeren 1940. Fram til 1943 vokste fangeantallet til rundt 20 000 personer. De første fangene var polske politiske fanger. Etter hvert kom det fanger fra mange land hit, og både sovjetiske krigsfanger, rom og jøder ble ofre for systematisk utryddelse; de fleste av dem ble drept i Birkenaus gasskamre kort tid etter ankomst. Birkenau, som ble bygget høsten og vinteren 1941–1942, lå cirka tre kilometer fra hovedleiren. Denne leiren ble åsted for det største nasjonalsosialistiske massemordet på jøder og rom. Birkenau besto av ulike delleirer, der for eksempel jøder fra Theresienstadt og rom ble holdt adskilt. På det meste rommet leiren 100 000 fanger.

De fleste fangene som kom til Auschwitz, ble drept kort tid etter ankomst. Arbeidsdyktige menn i 20- og 30-årene ble unntaksvis gitt en mulighet til å overleve fordi de kunne utnyttes som tvangsarbeidskraft. Det var først og fremst i Auschwitz-III-Monowitz at fanger måtte yte tvangsarbeid. Auschwitz III ble opprettet for det tyske industrifirmaet IG Farben i 1941, og her bygget firmaet en fabrikk for produksjon av syntetisk gummi som ble kalt Buna-verket. Denne leiren hadde på det meste rundt 10 000 fanger.

I begynnelsen av september 1941 skjedde de første drapene med gassen Zyklon B i en arrestcelle i Auschwitz I. Fordi drapskapasiteten var for liten, ble det senere bygget et gasskammer i krematoriet i leiren. Da kapasiteten igjen ble sprengt, ble et hus i Birkenau bygget om til gasskammer i januar 1942, og samme sommer ble enda et hus ombygget. Etter en fase med testing og improvisering ble permanente bygninger bygget og innrettet med massemord som formål, og jøder fra hele Europa ble deportert østover for å drepes. På Wannsee-konferansen 20. januar 1942 ble problemet med å organisere massemordet på de europeiske jødene diskutert, og 1942 ble året for forberedelse og opprettelse av dødsfabrikken Auschwitz. Til forskjell fra utryddelsesleirene Bełżec, Sobibór og Treblinka foregikk det et omfattende tvangsarbeid i Auschwitz. Men Birkenau ble utbygget som utryddelsesmaskin.

I 1942 ble det bygget to store og to mindre krematorier med gasskamre som ble tatt i bruk i løpet av 1943. Dermed ble drapskapasiteten i Birkenau radikalt forhøyet, og i 1943 begynte den industrielle utryddelsen av jøder og rom for fullt. Våren 1943 kom legen Josef Mengele til leiren. Medisinske eksperimenter som for eksempel sterilisering hadde funnet sted også før hans ankomst, men Mengele satte i tillegg i gang en rekke nye eksperimenter, blant annet beryktede eksperimenter på tvillinger. Han sto også for seleksjoner av fanger til gasskamrene. Seleksjoner hadde som formål å sile ut arbeidsdyktige fanger. De fleste – først og fremst kvinner, barn, gamle og syke – ble sendt rett i gasskamrene. Også for dem som ble vurdert som arbeidsdyktige, førte de umenneskelige forholdene til at svært mange døde.

I mai 1944 ble utryddelsesprosessen i Birkenau effektivisert ved at det ble bygget jernbanespor helt inn i leiren. Samtidig ble rampen der seleksjonene fant sted, flyttet fra et sidespor utenfor leiren til selve leirområdet, bare 100 meter fra nærmeste krematorium med gasskammer. Disse forandringene hadde sammenheng med de store deportasjonene fra Ungarn våren og sommeren 1944. I denne perioden var drapsmaskineriet i Birkenau på sitt mest intensive. Bildet av hovedporten inn til Birkenau og skinnene som går fram til stedet for rampen, er i dag et av de sterkeste og mest kjente bildene på Holocaust.

1944 markerer det største antall drepte i leiren og samtidig en situasjon preget av kaos og sammenbrudd. I august 1944 ble Monowitz bombet av amerikanerne og sterkt skadet, men ikke ødelagt. Mot slutten av 1944 begynte SS å ødelegge gasskamrene som ledd i forsøket på å utslette alle spor etter grusomhetene som ble begått i leiren.

På slutten av krigen ble Auschwitz evakuert og fangene sendt på dødsmarsjer vest- og sørover. Titusenvis av allerede utslitte og syke fanger døde under disse marsjene eller ble skutt fordi de ikke klarte å gå lenger. Noen overlevende kom vinteren 1945 til forskjellige konsentrasjons- og arbeidsleirer som Gross-Rosen og Kurzbach, før flere av dem til slutt havnet i Bergen-Belsen.

27. januar 1945 ble Auschwitz befridd av Den røde armé. På dette tidspunktet befant det seg over 1000 overlevende i hovedleiren, over 6000 i Birkenau og om lag 600 i Monowitz. Auschwitz-komplekset var nazistenes største leirkompleks, både i geografisk utstrekning, i antall fanger og når det gjelder antall drepte. Rundt 70 prosent av fangene ble drept kort tid etter ankomst til leiren. Dette gjaldt som nevnt de norske barna, de norske kvinnene og de norske mennene over cirka 45 år som kom til leiren høsten 1942 og vinteren 1943. Det eksakte antallet på drepte i Auschwitz er uvisst fordi de som ble tatt ut til å bli myrdet, aldri ble registrert.

Det er blitt holdt to rettssaker om forbrytelsene i Auschwitz. De fleste av de sentralt ansvarlige av høyere rang, inkludert kommandanten Rudolf Höss, ble ført som vitner i Nürnberg-prosessen og så overført til Polen der de ble stilt for retten i Kraków i 1947. De fleste fikk dødsstraff, og Höss selv ble hengt foran krematoriet i Auschwitz samme år. Galgen står fremdeles foran krematoriet og er beholdt som del av minnestedet. Rettsprosessene i Frankfurt am Main i årene 1963–1965 omtales som den andre Auschwitz-prosessen. Dette er den største rettssaken om deltakelsen i folkemordet på de europeiske jødene. Mens Nürnberg-prosessen fokuserte på krigsforbrytelser samt på de mest kjente nazi-personlighetene, var de 22 anklagede i den andre Auschwitz-prosessen personer fra vaktmannskapene og leiradministrasjonen med middels til lavere rang. I løpet av en forberedelsestid på fire år ble over 1300 vitneutsagn samlet inn, og under selve rettssakene ble 359 personer fra 19 nasjoner ført som vitner. Da dommene falt i august 1965, vakte de internasjonal misnøye på grunn av relativt lave straffeutmålinger samt noen frifinnelser.

Auschwitz har for ettertiden blitt stående som et symbol på nazistenes masseutryddelse av mennesker som de ikke fant verdige til å leve. Auschwitz er også den leiren som flest forbinder med Holocaust. Det kan være flere grunner til dette. Den viktigste er trolig at Auschwitz er den av nazistenes leirer der flest mennesker ble myrdet: Totalt ble 1,1–1,3 millioner mennesker drept i leiren; de fleste av dem endte sine liv i gasskamrene.

På grunn av at Auschwitz-komplekset også var åsted for tvangsarbeid, ble en del fanger gitt en (om enn svært liten) sjanse til å overleve. Disse kunne dermed holde minnene om leiren ved like og senere vitne om det som skjedde der. Til sammenligning var det nesten ingen som overlevde Bełżec, Sobibór og Treblinka. Disse «rene» utryddelsesleirene har fått en langt mindre plass i vår erindring av Holocaust, selv om det prosentvis ble drept flere mennesker i disse leirene enn i Auschwitz. Som symbol representerer Auschwitz mer enn det som hendte i denne leiren. Det har vært grusomme hendelser både før og etter Auschwitz. Men som forfatteren Laurence Rees skriver i sin konklusjon i boken Auschwitz: «Vi må dømme atferd ut fra tiden den skjer i. Og dømt ut fra midten av det 20. århundre og datidens sofistikerte europeiske kultur, representerer Auschwitz og nazistenes ‘endelige løsning’ den nedrigste handling i hele historien.»

Arbeidsleirer

Isabella Wolf opplevde våren 1944 at jødene i oppsamlingsleiren i Ungarn der hun var, brutalt ble delt i to: Mens én gruppe ble deportert til Auschwitz, havnet hun i gruppen som ble sendt til arbeidsleiren Heiligenkreuz i Østerrike. Blanche Major, som var blant de mange ungarske jødene som ble deportert til Auschwitz våren og sommeren 1944, ble i august 1944 sendt fra Auschwitz til arbeidsleiren Stadtallendorf vest for Berlin. I oktober samme år ble Edith Notowicz sammen med 350 ungarske jødiske kvinner sendt fra Auschwitz til en arbeidsleir i byen Hainichen, mens Olga Horak og Zdenka Fantlová måtte utføre tvangsarbeid ved byen Kurzbach den siste krigsvinteren.

Skillet mellom konsentrasjons- og arbeidsleir var flytende i det nettverket av leirer som nazistene etablerte for å gjennomføre Holocaust. Arbeidsleirene var tvangsarbeidsleirer, og mange av dem blir referert til som «KZ» (konsentrasjonsleir). En fellesnevner for arbeidsleirene var at fangene fikk for lite mat i forhold til det tunge fysiske arbeidet de måtte utføre. Dette misforholdet, som medførte at svært mange fanger døde, var en planlagt konsekvens av et styrende prinsipp for hele systemet av konsentrasjons- og arbeidsleirer i Nazi-Tyskland: Vernichtung durch Arbeit («utryddelse gjennom arbeid»). Mye av tvangsarbeidet den siste krigsvinteren ble utført for den tyske rustningsindustrien.

I tillegg til lite og dårlig mat hadde fangene kalde og uegnede arbeidsklær, de levde under dårlige hygieniske forhold, og de ble brutalt behandlet av vaktene. Likevel varierte arbeidsforholdene en del fra leir til leir. De kunne også variere betydelig innenfor hver enkelt leir; særlig om vinteren var det hardere å være på utekommando enn å arbeide innendørs. Dessuten spilte det inn hvem fangene hadde over seg som sjef og hvilke andre fanger de var sammen med. En faktor som ofte ble avgjørende i alle arbeidsleirene, var om en fange klarte å holde seg frisk eller ble syk. En arbeidsudyktig fange var lite verdt i det brutale leirsystemet. Også fortellingene fra arbeidsleirene viser slående eksempler på den omsorgen som fangene kunne ha for hverandre selv i den pressede situasjonen de befant seg i.

Bergen-Belsen

Olga Horak, Ella Blumenthal og Zdenka Fantlová var blant fangene fra Auschwitz som til slutt endte opp i Bergen-Belsen. De delte da skjebne med mange tusen andre fanger som ble sendt til denne konsentrasjonsleiren etter som nazistene evakuerte leirene lenger øst før de flyktet fra Den røde armé.

Bergen-Belsen ble etablert i 1940 like nord for byen Celle, og var fram til 1943 bare en leir for krigsfanger. Så ble leiren en del av konsentrasjonsleirsystemet og egentlig et kompleks av leirer med ulike fangekategorier: jøder, krigsfanger, politiske fanger, rom, «asosiale», kriminelle, homofile og Jehovas vitner. I tillegg ble Bergen-Belsen som nevnt en samlingsleir for fanger som kom fra leirer lenger øst, slik at tallet på fanger steg fra cirka 7000 i juli 1944 til 22 000 i februar 1945 og 60 000 ved frigjøringen av leiren 15. april 1945. Parallelt med denne utviklingen sank matrasjonene gradvis, og fra januar 1945 kunne fanger gå dagevis uten mat. Det var også mangel på ferskvann. Denne kombinasjonen førte til en voldsom økning av dødsfall på grunn av sykdom – særlig tyfus, men også tuberkulose og dysenteri.

Da britiske styrker frigjorde leiren, møtte de en forferdelig stank. Mange tusen døde fanger var ikke begravd. Et filmteam fra BBC var med de britiske styrkene. Filmen som dette filmteamet laget om forholdene i Bergen-Belsen, sjokkerte Vest-Europa og Nord-Amerika og regnes som en av de viktigste i dokumentarfilmens historie. Til sammen døde rundt 50 000 fanger i Bergen-Belsen. Ytterligere 13 000 tidligere fanger var så syke at de døde etter frigjøringen. Britene etablerte en leir i Bergen-Belsen for fordrevne personer – tidligere fanger som ikke hadde noe hjem etter krigen.

Høsten 1945 førte en britisk militærdomstol rettssak mot 48 SS-ansatte i Bergen-Belsen. Tiltalen baserte seg på retningslinjene om behandling av krigsfanger i Genèvekonvensjonen av 1929. Elleve av de tiltalte, inkludert leirkommandanten Josef Kramer, ble dømt til døden. Dødsdom fikk også den beryktede fangevokteren Irma Grese, som før hun kom til Bergen-Belsen hadde arbeidet i Ravensbrück og Auschwitz.

Overlevelsesstrategier – taushet og fortelling

Vi tenker oss gjerne en fortelling som noe som følger etter taushet, og vi forestiller oss også gjerne taushet og fortellinger som motsetninger. Når det gjelder fortellingene i Kvinnelige tidsvitner, er det ikke nødvendigvis så enkelt. Samtidig som det er mange former for fortelling, er det ulike former for taushet. Selv om fortellehandlingen er aktiv, trenger ikke alle former for taushet å være passive. Er fortellingen en overlevelsesstrategi, kan også tausheten være det. Begge disse menneskelige aktivitetene er sammensatte, og enda mer komplekse blir de når vi ser dem i sammenheng med hverandre – slik vi vanskelig kan unngå å gjøre når det gjelder fortellingene i denne boken. Det er også en forskjell mellom tausheten til et offer og tausheten til gjerningsmannen som har påført offeret skade. En tredje variant av taushet er den til menneskene som historikeren Raul Hilberg kaller bystanders – de som ikke kan eller vil fortelle om det de så, og kanskje kunne gjort mer for å motvirke. Gitt at tallet på leirer, stasjoner og samlingssteder for jøder var 42 000, må det ha vært mange bystanders i Europa de tolv årene Hitler satt ved makten.

Med «overlevelsesstrategier» tenker jeg her særlig på ulike strategier som tidsvitnene mer eller mindre bevisst brukte for å leve videre etter krigen. Men også i leirene måtte kvinnene ha overlevelsesstrategier – strategier for å overleve fra dag til dag. Rett nok poengterer tidsvitnene hvor mye de selv ikke kunne gjøre noe med og hvor mye som var avhengig av flaks. Men dermed ble det avgjørende å velge riktig og handle riktig i de situasjonene der de hadde mulighet til det, som for eksempel å finne den beste plassen i matkøen. Selv om det dreier seg om ulike former for overlevelsesstrategier, er det tilknytningspunkter mellom strategier for å overleve i fangeleirene og strategier for å makte å leve videre som fritt menneske etterpå.

Kvinnene som forteller fra Holocaust, prøver å sette ord på hendelser som er så uhyrlige at de unndrar seg språket. Fortellingen er en sterk kommunikasjonsform som kan føre fortelleren tilbake til hendelsene hun forteller om. Det kan bli problematisk hvis det hun trenger først og fremst er å legge hendelsene bak seg for å komme videre i livet. Det finnes ingen fasit for hva som er riktig eller galt når det gjelder taushet og tale om så fryktelige hendelser og traumatiske erfaringer som folkemord; det som kan være god strategi for én overlevende, er ikke nødvendigvis det for en annen. Mens mange tidsvitner forble tause livet ut, er det karakteristisk for vitnesbyrdene i denne boken at forholdet mellom taushet og fortelling framstår som et både og snarere enn et enten eller. Selv om det varierer fra tidsvitne til tidsvitne når de tok til å fortelle, dreier det seg for flere av dem om en periode på mer enn 50 år.

Det er taushet både i forkant og etterkant av tidsvitnenes fortellinger. I forkant av vitnesbyrdet er det en taushet som for mange av kvinnene har strukket seg over mange år. Når de nå forteller, fører beretningen dem gjentatte ganger til et punkt der fortellehandlingen stopper opp. Da oppstår en pause, som er en form for taushet. Holocaust-forskeren Irene Levin skriver i artikkelen «Taushetens tale»: «Det finnes alltid noen tause historier hvis stemmer vi aldri får høre. Men noen ganger når en lytter nettopp til tausheten mellom ordene, tausheten innen selve historien, da åpnes en mulighet for å utvide vår kunnskap og forståelse.» Som Irene Levin også skriver, kan en «ikke intervjue mennesker om deres taushet. Tausheten eksisterer jo ikke for dem.» Det er ikke sikkert at kvinnene opplevde tiden fra de overlevde leirene og fram til de mange år senere kunne begynne å fortelle om opplevelsene som taushetsbelagt. Kanskje var ikke spørsmålet om taushet eller fortelling relevant i hennes overlevelsesstrategi i denne perioden. Men nå er det viktig for de ti tidsvitnene å fortelle.

Forteller tidsvitnene etter en periode med taushet, formidler de også sine historier i forkant av grensen som vil bli markert ved deres egen bortgang. Slik sett er tidsrommet for vitnesbyrdet kort – noe de ti kvinnene tydelig viser at de er klar over. Denne formen for tidskonsentrasjon – mellom slutten på tausheten og slutten på muligheten til å fortelle – bidrar til å gi fortellingene en særegen fortelleintensitet preget av etisk alvor.

Kvinners fortellinger underrepresentert

Siden vi både i Europa generelt og i Norge spesielt har så få kvinnelige tidsvitner som kan fortelle fra Holocaust, har deres beretninger vært underrepresentert og til dels også undervurdert. En fortelling som ikke er realisert gjennom ord, er vanskelig å fatte. Taushet er lett å overse. Sett i dette perspektivet blir tidsvitnenes vitnesbyrd i denne boken ekstra viktige. Ved å fortelle åpner de ti kvinnene for ubehagelige tanker og blir minnet om tap de har brukt taushet for å beskytte seg mot. I denne fortellehandlingen ligger det mot og viljestyrke.

At det finnes ulike former for mot, kan være en annen årsak til at kvinners fortellinger er underrepresentert i litteraturen om Holocaust og andre verdenskrig. Ikke alt slags mot er like synlig. Mens for eksempel Ella Blumenthal viste mot ved å delta i oppstanden i Warszawa-gettoen, dokumenterer vitnesbyrdene i boken at mot også kan utøves uten bruk av våpen og ikke må overses selv om det ikke ordlegges. Her kommer tausheten inn igjen. Et eksempel er moren til barnet som Judith Meisel forteller om – babyen som SS-soldaten kaster i bakken og dreper. Judith Meisel forteller at etterpå ville ikke moren åpne den ene hånden sin; hun knyttet neven rundt noe hun ikke ville vise fram. Da de til slutt fikk moren til å åpne hånden, så de en babysko. SS kommanderte henne til å levere fra seg skoen til det døde barnet sitt. Da moren nektet, ble hun skutt. Denne moren er en av heltene i Holocaust: en helt med moralsk integritet som ikke bare viste stor kjærlighet til barnet sitt, men også imponerende mot.

Både kvinnelige og mannlige tidsvitner opplevde avhumanisering, tap av identitet og møte med ondskap. Samtidig viser Kvinnelige tidsvitner at kvinner opplevde hendelser i leirene annerledes enn menn. Å måtte kle seg naken framfor mannlige SS-offiserer er ikke det samme for en kvinne som for en mann. Flere av kvinnene kommenterer hvor fryktelig det var å få alt hår fjernet fra kroppen – de opplevde det som å bli frarøvet en del av sin kvinnelige identitet. Forskjeller er det også mellom kvinners og menns opplevelser av Josef Mengeles medisinske eksperimenter; i Tidsvitner forteller Julius Paltiel om slike eksperimenter på en mer direkte måte enn Edith Notowicz kan gjøre her. Mange kvinner ble voldtatt, ikke bare av tyske soldater og sivile, men også av russiske soldater og andre menn på alliert side. En av de største forskjellene var at kvinner var i leirene sammen med sine barn. De måtte oppleve at barna ble myrdet eller sultet i hjel.

Konsentrasjonsleirfanger av begge kjønn hadde omsorg for hverandre. Samuel Steinmann viste for eksempel stor omsorg for sin bror i Auschwitz. På dødsmarsjen fra Auschwitz til Gleiwitz i januar 1945 reddet Julius Paltiel og Samuel Steinmann livet til Leo Eitinger, som skulle bli en framstående norsk psykiater. Samtidig er det påfallende hvor sterke omsorgsrelasjonene kan være for kvinner og mellom kvinner i fortellingene i Kvinnelige tidsvitner. Dette gjelder for eksempel omsorgen mellom Olga Horak og hennes mor, mellom Edith Notowicz og hennes venninne Ilona og mellom Maria Gabrielsen og søsknene hennes. Og det gjelder for moren som tviholdt på skoen til sitt drepte barn. Det er som om omsorgen de har for hverandre danner et moralsk forsvar mot all ondskapen de ser rundt seg. At omsorg er mindre synlig og omgitt av mindre støy enn fysisk kamp, kan ha medvirket til at vi har færre fortellinger om kvinners omsorg for andre i ekstreme krigssituasjoner enn vi har beretninger om menns kamphandlinger mot andre i tilsvarende situasjoner.

Fortelle for ikke å glemme

Tidsvitnene som forteller i denne boken er ikke historikere, og deres innfallsvinkel er og må være annerledes. De var der. De opplevde fangenskapet. De overlevde fangenskapet. Og de har levd videre med minnene fra fangenskapet. Nå skal de fortelle om det de opplevde for rundt 70 år siden. Det var en verden av sult, kulde, sykdom, død, mishandling, undertrykkelse, ydmykelse og frykt. Det er opplevelser som tidsvitnene ikke lenger husker, det er episoder og hendelser de er usikre på. Men de var der, og de vil fortelle om det de husker slik som de husker det og slik at ettertiden ikke skal glemme det. I og med at tidsvitnene forteller til oss, får vi også innblikk i hva som skjer når menneskerettigheter, nestekjærlighet og respekt for menneskeliv settes til side. Så lenge vi har tidsvitner iblant oss som er i stand til å formidle sine historier slik de ti kvinnene gjør i denne boken, er Holocaust nær oss.

Ved ikke å glemme øker vi muligheten for ikke å gjenta, og ikke stilltiende godta, hat og onde handlinger mot våre medmennesker. Dersom vi ønsker å glemme eller bagatellisere slike holdninger og handlinger, er vitnesbyrdene der som en sterk påminnelse om at vi løper en stor risiko ved ikke å ta deres budskap inn over oss.