Frøydis Sollid Simonsen

Hver morgen kryper jeg opp fra havet

OM MORGENEN – TIDLIG, fortsatt i mørke – våkner jeg og er en amøbe. Forsvinner i søvnen igjen til vekkerklokka ringer. Jeg går gjennom alle utviklingens stadier, hver morgen kryper jeg opp fra havet, ut av dyna, gror bein å gå på, beveger fingrene, reiser meg på to, tar på meg klær og blir langsomt en mer og mer kompleks organisme: Jeg pusser tennene. Alt sammen mens hjernen folder seg ut mot et stadig sterkere og mer smertefullt lys: bevisstheten. Den slår til når jeg har sittet i cirka fem minutter ved kjøkkenbordet og drukket kaffe.

I BEGYNNELSEN VAR VANNET. Jorda var øde og tom, mørke lå over dypet. I vannet ble livet til, og det ble værende i vannet. I begynnelsen var vannet, og det gir ikke slipp på oss. Hvert nye liv begynner om igjen i vann. Som at fosteret i morens mage ligner fosteret i et egg. Som at fosteret i et egg ligner fosteret i havet. Eggehviten og fostervannet er begge en etterligning av urhavet vi steg opp av. Etterligningen, det bærbare havet, er en forutsetning for livet på land. Det skulle et visst hell til – rett mutasjon til rett tid.

FORDI DU KYSSA MEG OG SPURTE: Er du med? Fordi du bodde rett over gata fra festen. Det var praktisk. Fordi noen har det verre. Minst fem av pinnedyrartene formerer seg ved selvkloning. Det vil si at alle er helt identiske, det vil si at de ikke har hatt sex på over en million år. Noen har det verre.