Atle Næss

I Grunnlovens hus

En bok om prinser og tjenestejenter,
riksforsamlingen og 17. mai

Illustrert av Lene Ask

To gutter og en kongekrone

VED VINDUET I DEN SVENSKE KONGENS slott sto en gutt på nesten femten år og så ut over den kalde vinterbyen Stockholm. Han hadde mørkt, krøllete hår, brune øyne og smalt ansikt.

Det var februar 1814, den fjerde vinteren hans i Sverige, og prins Oscar begynte å venne seg til månedsvis med snø og is. Mama hadde ikke holdt ut kulda, hun flyttet hjem til Frankrike etter noen måneder på slottet. Men Papa og prins Oscar ble igjen i det nye landet.

Oscar var elleve år da livet hans brått ble snudd på hodet. Papa hadde vært en tapper og berømt general i den franske hæren da han en dag fikk et tilbud fra Sverige: Ville generalen kanskje bli kronprins i landet? Svenskene trengte en dyktig og modig mann til å styre landet sitt, for kongen var gammel, svak og hadde ingen barn.

Papa sa ja takk, og dermed flyttet de fra Paris til Stockholm, der folk tygde snus og drakk brennevin og det var vinter nesten halve året. Faren tok det svenske navnet Carl Johan. Han måtte ordne opp i det meste, for den gamle kongen brydde seg ikke med noe og lot den nye kronprinsen bestemme.

Selv fikk Oscar tittelen prins og hertug av Södermanland. Det var han ganske stolt av. Papa kom slett ikke fra noen kongelig familie, faren hans hadde vært en vanlig advokat. Og her sto Oscar som prins og hertug!

Oscar lærte seg fort svensk, mens Carl Johan aldri helt fikk taket på det fremmede språket. Derfor kunne Oscar hjelpe til og forklare ting for ham. Det var viktig å lære mest mulig. Oscar visste godt at det ikke kunne være lenge til faren tok over som konge. Da ville Oscar bli kronprins og stå for tur til å bli den neste kongen.

Konge! En gang ville den flotte kronen av gull bli plassert på de mørke krøllene hans og han ville bli konge av Sverige. Og av Norge.

For Sverige skulle overta Norge, det var alt bestemt. Papa Carl Johan var opptatt med å krige nede i Tyskland akkurat nå, men han skulle snart komme hjem og ordne opp med nordmennene. Det eneste som sto i veien, var at en trassig dansk prins hadde slått seg ned i landet og prøvde å sikre den norske kongekronen for seg selv og sin vesle pjokk av en guttunge.

Det kom aldri til å lykkes, det var Oscar sikker på. Hvordan skulle denne dansken klare seg mot den fryktede general og mektige kronprins Carl Johan? Og han selv, Oscar, var jo nesten en voksen mann og alt til stor hjelp.

Slike tanker fantes ikke i hodet på den danske prinsen som samtidig tumlet i snøen og lekte seg i hagen bak Amalienborg slott i København i Danmark. Frederik (som alle kalte Fritz) var ennå ikke seks år gammel, og syntes det var veldig morsomt å kaste snøball og skli på baken ned skråningene. Det var ikke ofte det var såpass med snø, og Fritz ville bare være ute sammen med kameraten Emil så lenge han kunne.

Det var faren til Emil som sa fra når de måtte inn. Han var «guvernør» for Fritz. Det betydde at så lenge faren til Fritz var i Norge, var det han som bestemte. Far het Christian Frederik.

Far hadde egentlig reist for å hjelpe den danske kongen med å styre Norge. Men noe hadde hendt. Fritz skjønte ikke helt hvorfor, men nå var det blitt slik at Christian Frederik selv ville bli konge der oppe. Og da ville jo han, Fritz, bli kronprins og konge selv en gang!

En som skulle bli konge, måtte kunne mye. Hver dag måtte han sitte lenge stille og lære alt mulig. Lese var han alt ganske flink til, skrive var vanskeligere. Enda vanskeligere var det å snakke fransk, men det språket måtte en konge kunne. Han kjente igjen ganske mange ord når læreren sa dem. Han skulle nok få det til!

Prins Frederik ble kalt Fritz. Han var bare to år da foreldrene ble skilt.

Prinsesse Charlotte Frederikke var moren til Fritz.

JORDBÆR MED SALT PÅ

Både Oscar og Fritz savnet mødrene sine. Moren til Oscar likte seg så mye bedre i Paris enn i Stockholm at hun i mange år nektet å reise tilbake til mannen og sønnen. Det tok elleve år før Oscar så henne igjen!

Foreldrene til Fritz var skilt, noe som var helt uvanlig i 1814. Moren hans ble sendt til en annen by, og hun fikk ikke lov til å treffe gutten sin. I stedet sendte hun gaver og brev til ham. Fritz var så liten da hun dro at han ikke husket ordentlig hvordan hun så ut. Han hadde hørt at hun en gang hadde gitt ham jordbær med salt på i stedet for sukker. Da han ble større, skjønte han at det antagelig bare var noe farens familie sa så han skulle tro at moren var veldig slurvete. Han møtte henne aldri igjen.