Karin Bang

Familien på Gidske

En slektshistorie fra Vestfold

Roman

Forord og takk

Det var en gang en historie som veldig gjerne ville bli fortalt. Det var ikke så enkelt, for akkurat denne historien var slik at den bare kunne fortelles av et menneske som hadde «levd en stund», som vi litt jålete kaller det i dag, heller enn å si rett ut: en som er steingammel. Ikke nok med det, vedkommende skulle også helst være gammelmannsbarn i tre ledd, og i tillegg være utrustet med en solid hukommelse, altså ikke «gammel og glemsk».

Det kjedelige er bare at slike personer, dersom de finnes, også vil være i reparasjonsalderen. Helsemessige problemer melder seg i tur og orden, boligen, også gammel, trenger sårt til en oppgradering, man har ikke lenger kapasitet til å ta i bruk slike tekniske nyvinninger som dagens treåringer suverent behersker. Stilt overfor slike hindringer gav Historien opp og forsonte seg med en tilværelse nederst i en skuff som sjelden ble åpnet.

Da skjedde det en dag at to gode feer kom forbi, oppfattet et lite hjertesukk fra skuffedypet og bestemte seg for å gjøre noe med saken. På magisk vis klarte de først det kunststykke å forvandle en stusslig bunke papir med overstrykninger, tilføyelser og rettelser til et lesbart manus, for deretter å snu fortellerens mismot og skepsis til en forsiktig optimisme, og stramme henne opp til å fullføre et siste, nødvendig kapittel.

Slik utrustet, og med oppmuntrende skulderklapp fra de to forannevnte gode feer, ble Historien sendt ut på vandring mot Soria Moria-slottet med den legendariske kobberdøren (som igjen er i bruk), og der slapp den inn og ble tatt hånd om på best tenkelige vis.

Snipp snapp snute.

Noen små bemerkninger til slutt: Jeg håper eventuelle lesere ikke lar seg avskrekke av den noe gammelmodige tonen i begynnelsen. Det er et bevisst valg for å belyse avstanden i tid og rom. Intensjonen har vært gradvis å modernisere språket i takt med årene som går. Bevisst er også sjangerblandingen, i hvilken grad den fungerer får tiden vise.

Bokens tittel er en blyg (noen vil kanskje tvert imot mene frekk eller freidig) kjærlighetserklæring til min første mentor udi litteraturen: Jonas Lie, hvem ellers, og har følgelig intet å gjøre med en velkjent, og for noen kontroversiell moderne politiker, jf. d-en i Villa Gidske.

Endelig en varm takk til to fantastiske jenter, Terry Beate Rian og Liv Ragnhild Teig, hvis innsats jeg ikke har ord for. Det samme gjelder Gyldendal, hvor Historien min ble tatt hånd om på best tenkelige vis. En særlig hilsen og takk til Magnvard Råheim, som kvalitetssikret de nynorske innslagene og gav vennlige, oppmuntrende ord med på veien.

Much love

Veierland, den 15. september 2013

Karin Bang

I

I korsettenes tid

1

Et sted i Vestfold

Over gamle, nedlagte festningsanlegg hviler gjerne et skjær av romantikk og nostalgi. Stillheten bærer i seg ekkoet av klingende hornsignaler, av taktfast marsjerende føtter, hestevrinsk og salutter. Man aner skyggeaktige glimt av fargerike uniformer, dypt alvorlige kjærlighetsdramaer og små, galante eventyr hvor de kvinnelige aktører fremstår som slanke empiresilhuetter, beskyttet mot nysgjerrige blikk av omfangsrike kyss-meg-om-du-kan-hatter. Og man innser at det barske krigerhåndverk hadde utviklet sin egen estetikk, og opptrådte på livets store scene bak en smukk og forførende karnevalsmaske.

Altså gjelder det å tenke seg om, slik man alltid bør gjøre når noen eller noe er ute i forførerisk ærend. De gamle, idyllisk gressvokste vollene – hvem bygget dem? Prektige, nå mildt mosegrodde murer – hvem reiste dem? Kanalene hvor det stille, sorte vannspeilet bare stripes av halvtamme ender som lever sitt fredelige familieliv skjermet av hengepiler som dypper det ytterste av sine yndige, grønne fingerspisser i vannet – hvem grov dem ut? Den dagen et fremtidig historielag tar seg for å undersøke saken, vil det sikkert komme frem at det var straffanger, slavearbeidere, lenkegjenger som, frysende eller svettende, men helt sikkert innett bannende og svergende under oppsynsmannens pisk, satte general von Schnorrbarts skrivebordsdrømmer ut i livet.

Etter hundre år er i alle fall det meste glemt, og etter to hundre år er hele det storartede anlegget foreldet og ubrukelig fra et forsvarsmessig synspunkt. Aktiviteten er i stedet henlagt til en værhard gruppe småøyer så langt ute i fjorden at man, selv på godværsdager med klar luft, bare aner dem som lave, vage skygger i horisonten. Istedenfor utfordrende å strebe oppover sprenger man seg ned – dypt ned – og estetikken er ikke lenger noen relevant faktor. En irritabelt prustende liten dampbarkasse med oppskrapet gråmaling, så mønjen lyser blodrød igjennom, sørger for forbindelsen med fastlandet når mannskapene skal på perm eller forsyninger bringes ut. Og på de gamle tomtene blir det stille.

Tilbake ligger den gamle ekserserplassen omgitt av lange, lave murbygninger i falmet oker, med svarte mansardtak og smårutete vinduer, tidligere kaserner og offisersboliger, degradert til militære pulterkamre hvor det etter sigende skal spøke, men hvor også en forsiktig virksomhet er på gang i de ledige lokalene; den tidligere kommandantboligen hangler seg igjennom som klubb- og festivitetslokaler med gjesterom og en trang familieleilighet for bestyrerparet i annen etasje, det finnes en liten privatskole, en liten kolonial, et lite hjemmebakeri og en liten broderi- og kortevareforretning som vi senere skal høre mer om. Det finnes en liten rokokkojuvel av en garnisonskirke med tilhørende kirkegård, noen enkle gravsteder, noen pompøse familiegraver og en minnestein viet stedets grunnlegger og skytsånd, den samme general von Schnorrbart, men hvis hans udødelige ånd i det hele tatt hviler, er det i hvert fall ikke der, for vårt fremtidige historielag kommer til å avdekke at han brått og uventet falt om og døde midt i et lystig lag under en tjenestereise til den kongens by København – et faktum det er fristende å fortie når reisende skal vises rundt på kirkegården. Steinen viser en profil av ham med høy krage, parykk og apoplektiske bollekinn, og de fleste som ser den er vel tilfredse med at han er forfremmet til de evige jaktmarker og ikke lenger finnes blant oss.

I periferien av den forhenværende militære kjernebebyggelsen ligger enkelte spredte villaer, oppført i 1870-årenes karakteristiske sveitserstil hvor en håndfull avdankede offiserer hensleper sitt otium på en mager pensjon, med familier som i regelen består av kone samt en eller flere godt voksne døtre – der det fantes sønner ble intet spart for å sette dem i vei med noe ute i verden, siden Christiansholm var et sted som hørte fortiden til og syntes blottet for så vel nåtid som fremtid.

Naturligvis fantes det også noen enkemenn og innbitte gamle ungkarer som var sterkt etterspurt ved whist- eller boston-partier, og også noen som i altfor moden alder ubesindig hadde pådratt seg ny familie og fikk sine studier av Napoleons felttog forstyrret av besværlige barnesykdommer og uforutsette utgifter.

I en av disse villaene – et mørkebrunt miniatyrslott i halvtømmer – på en tomt som strakte seg helt ned til sjøen, bodde i året 1900 majorinne Elise Fagerschiold, enke etter Hans Herman Fagerschiold som i den respektable alder av syttifire år hadde forlatt verden sammen med det hundreåret han hadde vært en ektefødt sønn av – og parets tre døtre, Juliane og Viktoria, henholdsvis trettisyv og trettifem år og allerede garvede gamle jomfruer, samt etterpåslengen Pauline som ennå bare var femogtyve og som det teoretisk fremdeles skulle være håp for, i det minste på steder i verden hvor det ikke hersket uår og dyrtid på passende unge menn.

Siden det statistisk sett ikke forelå noen nevneverdig overtallighet av levendefødte pikebarn, og siden seksuelle avvik utelukkende var tema blant spesielt innvidde, var det nærliggende å legge skylden for mange av de ugifte kvinner fra alle samfunnslag på den herjende amerikafeberen som, bølge etter bølge, tappet kongeriket for unge, initiativrike menn.

Nå var det som bekjent slett ikke bare menn som reiste. Det var trauste bondekoner med småbarn i skjørtene som fulgte sine ektefeller ut i det ukjente, lydige etter Skriftens ord. Det var unge, ugifte mødre, gjerne bedremannsdøtre med litt utdannelse i finere søm, litt språk og musikk eller innen forretningsfaget, som ble skysset av sted for å skjule familieskammen, med et fromt håp om at de «der borte» kanskje kunne møte en mann tilstrekkelig fordomsfri til å gjøre hederlige kvinner av dem. Det var eksentriske kvinnesaksdamer og kunstnerinner som brøt opp i protest mot bigotteriet hjemme, og som gjerne innen et år eller to så seg tvunget til et ydmykende tilbaketog. Men slike enkeltskjebner ble bare som dråper i havet av unge menn som aldri kom tilbake – en broket blanding av husmannsgutter og yngre, odelsløse bondesønner, sjømenn og handelsbetjenter og smertensbarn fra kondisjonerte familier, samt unge teknikere og akademikere like til teologer som opplevde fedrelandet som en bakevje og ønsket å være med der ute, hvor tingene skjedde og fremtiden ble til.

Tilbake satt en hær av kvinner, berøvet muligheten til å bli hustruer og mødre, dømt til å visne på sin jomfrukvist, som dikteren over alle diktere eufemistisk skildrer en ellers krank skjebne. Innen denne hæren innehadde frøknene Julianne og Viktoria Fagerschiold allerede veteranstatus. Nå stod og falt det hele med frøken Pauline.

I tvillingmonarkiene – og ikke bare der – var offisersyrket mer statuspreget enn lukrativt. Det var en nødvendighet, også av hensyn til avansement, for unge offiserer å jakte på gode partier. Så løytnant Fagerschiold fulgte bare pliktens bud da han, ennå mens han var stasjonert på Kongsvinger, forlovet seg med en lubben liten proprietærdatter fra distriktet.

Økonomisk sett var spekulasjonen feilslått, siden proprietæren ved sin død viste seg å være noe så nær konkurs, etter et ødeleggende krakk i trelastbransjen kombinert med rause kausjoner inngått under festlige og fuktige omstendigheter. Det var ingen ting å gjøre med det. Løytnant (og lykkeligvis også snart kaptein) Hans Herman Fagerschiold var allerede en gift mann, og hans unge kone rundere enn noensinne i siste tredjedel av sitt første svangerskap. Hans Herman Fagerschiold holdt seg rankere og barskere enn før, anla skjegg à la kong Carl XV, noe som kledde ham utmerket og øket respekten blant underbefal og menige, herunder også konen og døtrene. Han søkte seg bort fra grensen til kystbefestningen ved Christianiafjorden, hvor han ble værende resten av sitt liv og hvor hans yngste datter ble født. Ved alle tre anledninger takket kaptein Fagerschiold i stillhet sin skaper for at det ikke var sønner han fikk, døtre betydde en mindre belastning på en trang familieøkonomi.

Og det kunne tross alt vært verre. I motsetning til sin proprietærfars pekuniære vidløftigheter hadde fru Elise av sin mor og husets øvrige kvinner fått en god, gammeldags, huslig oppdragelse som i korthet gikk ut på under alle livets forhold å få mest mulig ut av minst mulig. Det kom godt med, først mens kapteinen (som etter hvert var blitt major) levde, dessuten var det som om skjebnen angret det stygge peket den hadde gjort ham ved svigerfarens insolvens, da det noenogtyve år senere tilfløt familien en riktignok beskjeden, men aldeles uventet og desto mer velkommen arv etter en nesten glemt onkel av fruen som i en fjern fortid hadde nedsatt seg som skipshandler i St. Petersburg, og der endt sine dager uten livsarvinger. Det kjentes nesten som en oppreisning.

Da pensjonsalderen ubønnhørlig nærmet seg, noe som også ville innebære tap av tjenesteboligen i en av de lave, okergule murbygningene, var det arven fra St. Petersburg som satte majoren i stand til å kjøpe det tjærebrune drageslottet med tilliggende herligheter, en temmelig stor hage med aldrende frukttrær, et noe forfallent hagehus og et likeledes dragesmykket badehus, dette siste hvitt med grønt listverk, som kommer til å spille en ikke uviktig rolle i vår fortelling.

Det var her, på en gjeldfri eiendom med det stolte navn Villa Gidske, at major Hans Herman Fagerschiold ti år senere trakk sitt siste sukk, og han gjorde det som en offiser og en herre, i sin høyryggede skrivebordsstol og med støvlene på, i det lille østvendte rommet i første etasje som gikk under navn av Kabinettet, og som bortsett fra en andektig ukentlig støvtørring – en oppgave som de to eldste døtrene delte mellom seg – ble stående urørt som en helligdom, mens årene kom og gikk.

La oss, før vi går videre, se litt nærmere på dette pietetens tempel og hva det kan fortelle oss. Kabinettet var et høyloftet, men temmelig trangt rom med upanelte tømmervegger og et høyt, smalt, gardinløst vindu med utsikt over fjorden og for øvrig uten andre prydelser enn en gedigen langkikkert i patinert messing. Ut fra det stod skrivebordet med den før omtalte, høyryggede stolen, over døren til dagligstuen hang to kryssede sabler som en alvorlig advarsel til mulige fredsforstyrrere. Det smale veggpartiet ved siden av gav plass til to antikverte skytevåpen, en gammel munnlader og en noe yngre karabin, opphengt i nesten vertikal stilling over røkebordet i sort rotting, forsynt med en bred, perlebrodert bord og for øvrig med plass til diverse langpiper med merskums- og porselenshoder, graverte nysølvlokk og forseggjorte snorer, et par sinkforede tabatierer i polert kirsebærtre, og et medtatt skinnetui som inneholdt den korte snadden med forbitt munnstykke som hadde vært majorens følgesvenn i tjenesten.

Det meste av innerveggen var opptatt av en ubekvem chaiselongue hvor Hans Herman hadde nydt sin middagslur, så hellig at selv strikkepinnene i dagligstuen måtte legges til side den stunden. På reveskinnet foran den stod stadig hans velbrukte tøfler i givakt, veggplassen ovenfor var viet familiegalleriet.

De to øverste og største bildene i ovale gullrammer var portretter av majorens foreldre, og skulle ifølge en ubekreftet familietradisjon være malt av den unge Mathias Stoltenberg. Hvis så var tilfelle, måtte den samme Mathias ha vært meget ung, for bildene bar ingen spor av den inntrengende karakteriseringskunst man finner i mesterens senere arbeider. Sant å si så det verdige ektepar temmelig fårete ut, og var så like i trekkene som om de skulle vært tvillinger av en mellomfornøyd søye. Maleriene var da heller ikke signert.

Symmetrisk plassert i forhold til dem og hverandre hang i firkantede sorte rammer, som like mange dødsannonser, fotografier som dokumenterte familiens nyere historie. Det begynte med et bilde fra tiden omkring bryllupet, hvor han fremstår i løytnantsuniform med sjako’en reglementert under venstre arm, hun står til høyre, et helt hode lavere, ned snorrett midtskill og krinolineskjørtet prydet med et helt gitterverk av bånd som antagelig har vært sorte eller brune. Neste bilde kan være tatt ti år senere, der står Hans Herman Fagerschiold, nå kaptein, bak hustruens stol med sitt sorte Carl XV-skjegg og de hvite hanskehendene på skuldrene hennes, som om han nettopp hadde arrestert henne. I stram givakt på hver side står to småpiker i identiske, skotskrutete kjoler og standhaftig lidende ansiktsuttrykk som antagelig skyldes at håret er vannkjemmet så stramt bakover at ethvert forsøk på å blunke praktisk talt er umuliggjort.

Så må det ha gått ytterligere et tiår. Kapteinen er fremdeles kaptein, men det kledelige skjegget er umiskjennelig gråsprengt. Han er flankert av to høyvokste, slanke (for ikke å si magre) døtre med oppsatt hår og kjoleliv med høy hals og av et snitt som ville vært en biologisk umulighet uten hjelp og støtte av nådeløse korsetter. Alle tre bestirrer den arme fotografen som om han var en fiende de var fast bestemt på å trosse til det siste. Fruen sitter også denne gangen foran, men ikke helt på midten, for en lubben femåring med hodet fullt av lyse krøller som ingen vannkjemming biter på, lener seg gråtkvalt mot kneet hennes, til ubotelig skade for symmetrien.

Det fjerde og siste bildet viser ektefellene sittende side om side, fru Elise mindre enn noensinne. Mellom dem står femåringen fra forrige bilde, nå som femtenårig konfirmant, med den blonde hårmanken stinn av grusomme hårnåler, som en liten kvinnelig Sankt Sebastian. Bak foreldrene står de to eldste døtrene oppstilt som barske skiltvakter og ser allerede ut omtrent som de skal komme til å gjøre resten av livet.

Slik var majorens kabinett (Redselskabinettet, som en respektløs etterkommer senere skulle kalle det), familien Fagerschiolds Aller Helligste, impregnert av en tobakkslukt så intens at den ville gjort røkelsen i et hvilket som helst katolsk kapell ynkelig til skamme. Den avtok ikke engang med årene. Tvert imot ble den stadig mer intens som om majoren med selve essensen av sitt vesen fremdeles var til stede for å våke over sine enemerker og sine undergivne.

Fru Elise sørget med anstand.

Når hun i det hele tatt viste seg utenfor huset, liten og rund som en halvtønne, og i sort fra topp til tå, minnet hun ikke lite om tidens mektigste og mest navngjetne kvinne, Enken i Windsor som hadde fått en hel epoke oppkalt etter seg. Men fru Elise hadde vært en from, tålmodig hustru, og uten at vi skal si det for sikkert, var det ikke umulig at hennes tyngste sorg i øyeblikket var sorgen for næring. Bekymringen for det daglige brød var mindre for hennes egen del, hun nærmet seg tross alt de sytti – enn på vegne av de tre ugifte døtrene.

Og var det noen som sørget av fullt bryst, så var det dem – i hvert fall de to eldste. Hans Herman Fagerschiold hadde ikke bare vært deres far, han hadde vært selve tilværelsens midtpunkt og den eneste mannen i deres liv. Da de iførte seg sine sørgedrakter var det for aldri å legge dem av igjen. Fra da av kunne moter skifte, komme og gå, uten å berøre dem.

Bare frøken Pauline syntes å ta tapet mindre tungt, og la for dagen upassende opprørstendenser overfor den sorte sørgekjolen, især da sommeren kom med hetebølger og 28 grader Celsius i skyggen. Men så manglet jo stakkars Pille søstrenes helstøpte sjel og karakterstyrke, heller ikke hadde hun vært hjemme da far døde, hun hadde vært borte i langtidsbesøk og rakk bare med nød og neppe hjem til begravelsen.

Et lyspunkt i sorgen var at Pillemor fremdeles kunne bruke sin sorte silkes konfirmasjonskjole, den måtte bare legges litt ut over bysten.

Hvem skulle trodd at en født Fagerschiold kunne være utstyrt med noe så lettferdig som et kjælenavn? Det hadde da heller ikke vært tilfelle utover en ganske kort tid i Paulines spede barndom, da en ung og munter tjenestepike ved en misforståelse var gitt innpass i huset. Ho Lisbeth mente at Pauline var et altfor strengt og alvorlig navn for ei lita tulle, og fant i sitt hjertes enfold på å kalle henne Lillemor, noe hun i hemmelighet fortsatte med også etter at det var betydet henne at barnets navn var Pauline, basta. Herligheten varte ikke lenger enn et halvt år, fra april til oktober flyttedag, da Lisbeth tok en øm avskjed med familiens yngste og en respektfull (og lettet) avskjed med de øvrige, og sluttet for å gifte seg, noe som sparte familien for dilemmaet med å gi henne den sedvanlige, skriftlige attest. For det var jo riktignok ingenting å si på arbeidet hennes, m-e-n …

Og først da den samme Lisbeth, vel gift med sin frakteskipper, på dagen åtte måneder etter at hun hadde forlatt det Fagerschioldske paulun, nedkom med to sprellende guttebarn, forstod Fagerschioldene hvor heldig de var sluppet fra den historien, og ansatte senere aldri annet enn piger i satt alder.

Noe ble likevel hengende. På grunn av dette barnets påfallende nysgjerrighet og aktivitetstrang, ble Lisbeths velmente Lillemor vrengt til Pillemor eller bare Pille, som slett ikke var noe kjælenavn, men tvert imot ble anvendt i bebreidende, refsende og undertrykkende øyemed. At enkelte av de få jevnaldrende venninnene, og da særlig apotekerens yngste, Louise Krug, ikke oppfattet denne nyansen og kalte henne Pille som den naturligste ting i verden, var bare å beklage.

Og Lisbeth, den uskyldige årsak, ble tiet i hjel og tilsynelatende glemt – av alle uten av henne hun hadde kalt Lillemor. Der ble hun værende som en diffus, men lys erindring i en ellers uglad barndom, om noe som for en kort stund hadde vært helt, helt annerledes.

Bedremannsdøtres oppvekst på et knøttlite sted som for en stor del levde på sin fortid, kunne fort bli et sørgelig kapittel, især når de kom i det man kalte den vanskelige alderen. (Ordet pubertet var fremdeles forbeholdt legevitenskapen, det klebet noe suspekt ved det.) Guttene de hadde gått sammen med på den lille privatskolen (skjønt selvsagt i adskilte klasser) forsvant over alle haugene, til nære eller fjernere slektninger og middelskoler, alt etter foreldrenes økonomi og familieforhold. Det fantes ingen å sverme for eller med, uten når brødre og brødres venner kom hjem i feriene for å stå til regnskap for sin gjøren og laden, sine suksesser eller fiaskoer ute i det fremmede. Det fantes søm og broderier i full offentlighet, og en mer hemmelig snuing og vending, stopping og lapping, der det ikke syntes. Det fantes langtekkelige spaserturer på de samme gamle veiene, og en og annen kanarifugl eller skjødehund å la sin innestengte ømhetstrang gå utover. Man kunne spille fjærball med hjertevenninner man mislikte, men ikke desto mindre var nødt til å omgås. I lange vinterettermiddager diskuterte man Europas mange fyrstehus slik de presenterte seg i fedrenes frimerkesamlinger og på midtsidene i Familiejournalen, med portretter, stamtrær og kryssende ekteskapsbånd. I likhet med foreldrene, og mødrene især, kunne de genealogien på fingrene og hadde sine favoritter. Louise Krug svermet for den danske tronfølgeren prins Christian, mens Pauline holdt på prins Georg av England og hadde Albert av Belgien som annenkandidat. Når det gjaldt fyrstehusenes kvinner fantes det ikke tvil: Ungdomsbildene av prinsessene Alexandra og Dagmar av Danmark, nå henholdsvis dronning av England og enkekeiserinne av Russland, kunne ingen måle seg med. Perler og diamanter lot seg identifisere selv på de kornete, grå bildene i Journalen, men var collierene rubiner, smaragder eller safirer? Det kunne de bare gjette seg til.

Christiansholms unge piker diktet og drømte seg inn i livet til disse guddommelige vesener, de var deres fortrolige venninner, de var på hoffball, kjørte i kareter med firspann og lot seg tilbe av unge ridderlige grever og baroner før de, som de askepotter de var, vendte tilbake til hverdagen og riften i underskjørtet som skulle stoppes nydelig og prydelig og helst ikke altfor tydelig.

Og livet var kjedelig – kjedelig så det var til å dø av, syntes de unge pikene i Christiansholm, særlig de som var i den vanskelige alderen. Men den var jo omsider overstått for Pauline Fagerschiold – takk og pris.

2

Fremskritt

Året 1900 – familien Fagerschiolds store sørgeår – gikk forholdsvis stille over Christiansholm, som om et nytt hundreår slett ikke hadde noe ærend dit. Man var jo en smule opptatt av boerkrigen og av dronning Victorias død, og den nye kong Edward VII som allerede var en eldre mann og svært tykk, og slett ingen trofast ektemann. Den slags var ikke noe for unge piker. Til gjengjeld opprant 1901 med et sant fyrverkeri av overraskelser, skjønt grunnen på en måte var beredt av fantastiske, men vage rykter høsten i forveien. Nå viste det seg å være sant: et konsortium av dristige sjeler utenfra ønsket å etablere et badehotell i Christiansholm. At ingen hadde tenkt på det før? Alt lå jo så utmerket til rette: en lang, uberørt, vakkert buet strandlinje, vekslende mellom sand og svaberg, fredelige, idylliske omgivelser, dampskipsanløp to ganger ukentlig til og fra hovedstaden. Nå fikk de kompensasjon for den nesten knusende skuffelsen et par tiår tidligere, da jernbanen ikke kom til Christiansholm, men ble lagt i en innlandstrasé bakenfor den kuperte kysten. Blås i den! For fremtidens hotellgjester ville det i alle fall være langt mer attraktivt å ankomme sjøveien. Sjøluft og saltvannsbad var tidens løsen. Det var blitt rasende moderne for trette, nervøse byfruer «å ligge på landet» om sommeren, alene eller sammen med forleste sønner og bleksottige døtre som kunne finne nye krefter i Guds velsignede natur, i det minste en så pyntelig og velfrisert natur som Christiansholm med omegn kunne by på. I dypeste hemmelighet var det allerede gjort et solid forarbeide, tegningene var klare, alle nødvendige tillatelser innhentet, det aktuelle areal ervervet for en rimelig penge, tyve mål skrint strandbeite som hadde vært de opprinnelige eiere til mer bry enn gagn. Tilfellet ville at området grenset til Fagerschioldenes villa Gidske, og dit gikk hver søndag i visittiden en liten strøm av nysgjerrige som på nært hold og ved selvsyn ønsket å følge fremdriften i planerings- og byggearbeidene.

Litt falt det jo av på Fagerschioldene selv også, for Badet leide det lille hagehuset, underkastet det en nødtørftig oppussing, og fikk den ansvarlige byggeleder med familie midlertidig innkvartert der.

Men året bar flere overraskelser i sitt skjød. Etter at lagrene med foreldede militæreffekter var skrumpet inn til nesten ingenting, hadde Forsvaret frigitt de gamle bygningene til privat virksomhet. Her kom – o, under! – en navigasjonsskole med plass til tolv fremtidige styrmenn og skipsførere i hver av de to klassene. I tillegg åpnet de to eldste frøknene Fagerschiold en søm-, broderi- og kortevareforretning i to av rommene i underetasjen – faktisk de samme to som hadde vært stue og spisestue i deres eget barndomshjem.

I pakt med de beste militære tradisjoner hadde familien Fagerschiold alltid ført et liv som ekte spartanere – en bitter nødvendighet for å kunne holde fasaden utad. I året som var gått etter majorens bortgang, da familiens eneste inntekt var morens nærmest symbolske enkepensjon, var det med full tyngde gått opp for frøken Juliane at noe måtte gjøres utover å ta tilfeldige privatelever i fransk, tysk og musikk på begynnernivå – pianoelevene falt på frøken Viktoria. At frøknene Fagerschiold, offisersdøtre av utmerket familie så merkverdig opptrådte som forretningsdrivende, kunne lett oppfattes som en deklassering, men frøknene Juliane og Viktoria beveget seg bak sin disk i en rustning av verdighet som beskyttet mot enhver kritikk. De var ikke kremmere som stod på pinne for kundekretsen, men fyrstelige personer i eksil som nådigst gav audiens. Litt vel pretensiøst kanskje, i deres nåværende stilling, men enestående tappert – måtte stedets fruer innrømme i formiddagsselskapene hvor frøknene Fagerschiold nå dessverre måtte savnes.

Nei, det var visst ikke ende på alt som skulle skje i Christiansholm det herrens år 1901. Godtfolk kunne selv telle på fingrene: Badehotellet, navigasjonsskolen, Søstrene Fagerschiolds Søm-, Broderi- & Kortevareforretning, og nå sist tobakkshandler H. Schulze som åpnet sitt utsalg vegg i vegg med frøknene og opptrådte overordentlig ærbødig overfor dem, og som til og med var noe så interessant som en utlending.

Nå ja, utlending. Herr Schulze var ikke noe mer enn en dansk-tysker fra Schleswig-Holstein som talte en smule gebrokkent, en trinn herre i slutten av trettiårene, med et lettbevegelig kunstnertemperament og en noe diffus militær bakgrunn som bare kunne være en anbefaling på et sted som Christiansholm. Han var ungkar og en habil klarinettist, noe som raskt skaffet ham innpass i Musikselskabet Harmonien, hvor også frøknene Fagerschiold var skattede medlemmer. Frøken Juliane, med sin utpregede sans for tall og pinlig orden, hadde allerede lenge fungert som betrodd sekretær. Frøken Viktoria var en alltid villig, om enn noe blek akkompagnatør, når begavede og mindre begavede amatører av begge kjønn måtte ha behov for det.

Det var på Musikselskabets julemøte Hubertus Schulze første gang så frøken Pauline Fagerschiold. Og det var også der og da han overrasket forsamlingen med – til frøken Viktorias nesten uhørlige akkompagnement – å foredra Die beiden Grenadiere med en så svulmende dramatisk kraft og innlevelse at intet øre ble tørt.

Frøken Pauline var på det daværende tidspunkt så vidt fylt de seksogtyve. Av utseende var hun svært forskjellig fra søstrene, og altså egentlig ingen ekte Fagerschiold. (I sin grønne ungdom hadde frøken Juliane en natt faktisk drømt at det stod et von foran familienavnet, og hadde siden i stillhet savnet dette von som burde ha vært der, slik hun ville ha savnet suppeterrinen i et ellers komplett middagsservise til atten.) Nei, dessverre, Pillemor var ingen ekte Fagerschiold. Hun hadde fra barnsben av vært mykere og rundere enn søstrene, mer en moderert utgave av moren. Hun hadde heller ikke deres ranke og, for en kvinne, muligens noe skremmende vekst og høyde. Hun hadde store blå øyne – søstrenes var nærmest feltgrå – et rundt, friskt ansikt og munn som en nyperose. I tillegg hadde hun den før omtalte manken av korngule, naturlige krøller som gang på gang fikk frøken Juliane til å utbryte: Kan du ikke være litt mer omhyggelig med frisyren, Pillemor – se på meg og Viktoria.

Egentlig var det merkelig at Pauline ennå ikke var forlovet, eller i det minste hadde noe fast, erklært tilbeder. Christiansholms unge damer ble, så snart de hadde fylt atten, sendt ut som selskapsdamer eller guvernanter hos slekt og venner for – som det het –«å komme litt ut», underforstått på storviltjakt etter en passende ektemann. Aller nødvendigst var selvsagt slike ekspedisjoner i familier hvor det ikke fantes sønner som kunne trekke andre unge menn til huset.

Det var fra en slik ekspedisjon oppe i Kongsvinger-traktene, hvor fru Elise Fagerschiold fremdeles hadde en smule familie, at Pauline brått og uventet ble kalt hjem til majorens begravelse. Og etter det kunne ikke flere forsøk komme på tale. Først måtte sørgeåret med sine mange sosiale restriksjoner gjennomleves, så åpnet søstrene sin forretning, hvilket i seg selv nødvendiggjorde at noen måtte være hjemme for å ta seg av moren og det huslige. At det måtte bli Pauline var bare naturlig.

Selvsagt var også de to eldste døtrene glad i sin mor og fulle av omhu for hennes velbefinnende. Det skulle bare mangle. Men uten at de selv var helt klar over det, var de tilbøyelige til å betrakte sin mor mindre som en egen, selvstendig person enn som en forpliktende relikvie etter faren.

Pauline var som den yngste den som alltid hadde stått moren nærmest. Som hjemmeværende datter fikk hun dagene fullt besatt. Etter majorens bortgang hadde hun flyttet inn til moren, stod tidlig og lydløst opp og listet seg nedenunder for å lage frokost og fyre i ovnene. Når søstrene var gått til sitt arbeid, bar Pauline opp frokostbrettet til moren og hjalp henne å stelle seg før hun støttet henne ned den smale, bratte trappen til første etasje, der turen først gikk til pottestolen som skjulte seg som en skammelig hemmelighet bak en anonym skapdør i forgangen, og derfra inn til den amerikanske gyngestolen i dagligstuen. Der plasserte hun morens stakkars tøffelføtter på en skammel, la håndarbeidet i fanget hennes og tok fatt på å lufte og re sengene ovenpå. I familiens nåværende, innskrenkede omstendigheter var det ikke lenger snakk om å holde piker, ikke engang i satt alder, man måtte nøye seg med innleid hjelp til storvasken og de to årlige hovedrengjøringer.

Resten av formiddagen gikk med til (om vinteren) å holde moren med selskap mens hun selv strøk og reparerte gangtøy og lintøy, stelte lampene eller pusset familiesølvet – det siste kunne vært fort gjort om det ikke hadde vært fordi Juliane alltid etterpå inspiserte det med argusøyne.

Slik gikk dagen til det var på tide å begynne med middagsmaten som Juliane hadde handlet inn dagen før, hvis det ikke bare skulle være noe oppvarmet. Søstrene kom hjem og snakket ved bordet om sin egen dag, hvem som hadde vært innom forretningen, hva de hadde handlet og om noen hadde vist seg i noe nytt – hatt, hansker, støvler eller paraply. Etter at Pauline hadde ryddet av bordet, vasket opp og omhyggelig tatt vare på mulige rester, hadde hun i prinsippet tiden til sin egen rådighet frem til familiens faste sengetid klokken ti. Frøken Viktoria satte seg gjerne til spinettet og spilte på sin egen, nesten lydløse måte småstykker som hadde vært populære tyve år tidligere, mens frøken Juliane fant frem sjakkbrettet og spilte et parti mot seg selv eller muligens mot resten av verden, som hun alltid vant. Hun hadde vært majorens yndlingspartner og budt ham mang en god kamp, skjønt hun den gangen aldri hadde tillatt seg å vinne. I disse korte kveldstimene pleide Pauline å late som om hun leste eller skrev brev til venninner, i stille opprør mot Julianes oppfordringer om å foreta seg noe nyttigere enn å fortape seg i ørkesløse drømmerier og dovenskap.

Sommerhalvåret forløp noe annerledes, idet Pauline da, så sant værgudene var vennlige, flyttet både Amerikaneren og moren, den siste vel emballert i puter og pledd, ut på den åpne verandaen, mens hun selv i rasende fart gjorde unna det innvendige før hun kastet seg over hagen.

For Pauline var, og hadde alltid vært, ikke så lite av et friluftsmenneske, et ennå forholdsvis nytt begrep i det norske språk, i hvert fall når det gjaldt kvinner. Hun hadde til og med, mens hun var «ute» hos slektningene i grensetraktene, deltatt i en veritabel fjellvandring med overnatting i to forskjellige seterbuer – et strålende eventyr når gnagsår, mygg og lopper først var lykkelig glemt. Og når hun nå med hele sin oppsamlede energi gikk løs på den gamle og noe forsømte hagen – den hadde tidligere vært stelt mer av plikt enn av lyst – så viste det seg sannelig at hun hadde grønne fingre – søstrene måtte innrømme det.

En annen ufravikelig regel var at Pauline fra tidlig i mai til langt ut i september, som den eneste i familien, gjorde daglig bruk av det gamle badehuset til omkledning før og etter de lange svømmeturene, som av hensyn til husvesenet bare kunne foretas på kveldstid. Juliane fant denne interessen både eksentrisk og risikabel og i det hele tatt lite passende – «Pille, det kunne komme noen og se deg» – men der møtte hun for en gangs skyld veggen, idet Pauline med høyt bølgende barm (altså hyperventilerende) erklærte at uten svømmeturene kunne hun like godt legge seg ned og dø.

Og virkelig – når høsten definitivt satte punktum for Paulines friluftsliv var det som om hun visnet litt – skjønt ikke verre enn at hun blomstret opp igjen så snart sjøtemperaturen på forsommeren gikk opp til fjorten grader.

At Pauline mer eller mindre levde som en fange i fagerschioldenes mørkebrune drageslott, skyldtes både skikk og bruk og morens skrøpelige helbredstilstand. Enkefru Elise Fagerschiold hadde allerede i en årrekke stille og ubemerket vært i ferd med å melde seg ut av verden. I tur og orden trakk hun seg tilbake fra sine mangehånde plikter og gjøremål, overlot dem til døtrene og søkte tilflukt i den plysjtrukne amerikaneren, hvor hun for syns skyld puslet med et eller annet håndarbeid, slapp masker, sydde noen sting og plukket dem opp igjen før hun oppgav det hele.

Det var frøken Juliane som til Musikselskabets julemøte foreslo at Pillemor kunne gå i hennes sted, siden hun selv følte seg noe utilpass og ikke ønsket å vise seg offentlig med rød, dryppende nese. Og det var, som allerede fortalt, der og da at herr tobakkshandler Hubertus Schulze ble presentert for den tredje og yngste av frøknene Fagerschiold.

Etter å ha skuet Fraülein Pauline, kunne Hubertus Schulze ikke noksom beklage at det var tobakk han handlet med, og ikke blomster og konfekt, for ikke å si Diamanten und Perlen. I alle de fagre bilder av tronende gudinner og allegorier som prydet innsiden av lokkene til hans sedertres sigarkasser, så han intet annet enn Pauline, Pauline, Pauline. Han overøste hennes søstre med alle tenkelige oppmerksomheter (og kjærligheten er i tillegg til å være tålmodig und so weiter også usedvanlig oppfinnsom). Han åpnet og lukket dører, han bukket så dypt at knappene nesten sprang av vesten, han forhørte seg om familiens befinnende med en intensitet som om hele verdens fremtid avhang av svaret, han så dem vel hjem etter Musikselskabets møter, belesset med så vel sine egne som deres notemapper og paraplyer, men frøken Juliane pådrog seg ikke flere forkjølelser, og den tilbedte skjønne forholdt seg usynlig som Dornröschen bak sin ugjennomtrengelige tornehekk mens herr Schulze vansmektet og bekymret seg mer enn noensinne over sin tiltagende måne.

«Herr Schulze er virkelig en overmåte høflig person,» erklærte frøken Juliane underveis til Musikselskabet. Lengst inne kjente hun seg en smule usikker på om det var korrekt å kalle en tobakkshandler en detail for en herre. «Hvis han også i aften, selv om det er aldeles unødvendig, følger oss til døren, mener jeg at vi bør invitere ham inn på et glass ripsvin.»

Frøken Viktoria hadde som vanlig ingen klar formening om saken, hun så tvilende ut, men unnlot å protestere.

Herr Schulze ble invitert på et glass ripsvin.

Herr Schulze takket overstrømmende ja.

Fru Elise var beklageligvis allerede gått til ro, men Fraülein Pauline var oppe og til stede – litt uryddig og fuktig i håret etter kveldsbadet, noe herr Schulze fant umåtelig inntagende og nesten smertelig opphissende.

Frøken Juliane trengte ingenlunde å skamme seg over sin ripsvin – den var så vellykket som ripsvin overhodet kan bli. Presentert i nette små glass på nypusset sølvbrett og ledsaget av en konfektskål med perfekte berlinerkranser, tok den seg utmerket ut. Herr Schulze roste den også i høystemte toner, og nevnte rørt seine liebe Mutter som i lengst forsvunne, lykkelige dager også hadde syslet med vinlegging. Herr Schulze hadde gladelig drukket både altervin og blåsyre så sant den ble rakt ham av Fraülein Paulines skjønne hender.

«Nei, sett deg nu ned og ta et glass du også, Pillemor,» sa frøken Juliane i en tone altfor hjertelig til å skjule en klar ordre, som Pauline bare delvis lystret i det hun behendig unngikk sofaplassen ved herr Schulzes side, og isteden gled ned på stolen nærmest døren, med en mine som om det uskyldige møbelet skulle være trukket med pinnsvinskinn. Og der ble hun sittende uten å la seg avtvinge mer enn høyst fem ord i løpet av den langdryge, men korrekte halvtimen besøket varte. Etterpå måtte hun tåle en i og for seg forbausende mild bebreidelse fra sin eldste søster for manglende imøtekommenhet overfor en gjest av huset.

«Men,» sluttet frøken Juliane, «slik du murer deg inne, Pillemor, så ender det med at du rent glemmer å omgås folk på en naturlig, elskverdig måte. Det er saktens noe vi burde tenkt på før, Viktoria og jeg.»

Uansett hadde i hvert fall herr Schulze nådd sine ønskers mål og skaffet seg innpass i huset. Allerede neste dag kom det, med bud, meget omtenksomt,» ifølge Juliane, en virkelig smukk blomsterbukett til frøknene Fagerschiold, Villa Gidske, med en varm takk for den behagelige stund han hadde fått anledning til å tilbringe i deres vakre hjem. Frøken Juliane så seg om med et visst velbehag da hun hadde lest kortet (et av de dyreste fra hennes egen forretning.) Vel var meget av det en gang så pyntelige biedermeiermøblementet både falmet og slitt i årenes løp, men kvalitet var alltid kvalitet, i aftenbelysning og med alle Pillemors grønne planter kunne stuen fremdeles meget godt gå an. Og buketten tok seg storartet ut på spinettet.

Av en eller annen grunn glemte den ellers alltid samvittighetsfulle Pauline flere dager på rad å etterfylle vann på vasen slik at den smukke bukett kom til å visne lenge før de siste knoppene hadde rukket å springe ut.

Ingen steder løper rykter raskere enn i småbyen. Det varte ikke lenge før herr Schulzes hyppige besøk i drageslottet ble et alminnelig og yndet samtaleemne i Christiansholm, hvor det av naturlige årsaker alltid var knapt om nyheter. Man var selvfølgelig ikke så udelikat å inngå veddemål om sakens utfall, men man tillot seg å spekulere. I så måte var heller ikke frøken Juliane noe unntak.

Burde herr Schulze få Pauline? Burde herr Schulze ikke få Pauline? Var herr Schulze akseptabel som noe mer enn en venn av huset? Hadde familien, Mama, hun selv og Viktoria i det hele tatt råd til å miste søsteren til noen som helst? For riktignok gikk jo Pille der og bare lot seg forsørge uten å tjene penger selv, men hun fylte sin plass og gjorde sin innsats i husholdningen – på sin vis.

På den annen side: en familie av bare enslige kvinner var som et skip uten ankerfeste, prisgitt vind og vær og allehånde skjebnens luner. Kanskje burde Pillemor tenke litt alvorlig over den siden av saken? Frøken Juliane hadde virkelig vanskelig for å bli enig med seg selv. Noe som gjorde henne irritabel og kort for hodet, siden akkurat det var noe hun sjelden hadde problemer med.

***

Like fra sin første sesong var badehotellet en lysende suksess.

Også tidligere hadde det vært slik at Christiansholm et par sommermåneder våknet av tornerosesøvnen, når for lengst fraflyttede sønner og døtre vendte tilbake til familiehjemmene for å vise frem ektefeller og avkom. Da ble det liv i de gamle hagene, mosegrodde trær fikk gnagsår av nye huskeoppheng, hagegangene ble rutet opp til paradiser, det ble trillet tønnebånd og hoppet tau og kastet ball (og skutt med spretterter!) og gamle viltvoksende kratt av syriner og bærbusker måtte brått finne seg til rette i rollen som Sherwoodskogen, hvor Robin Hood og hans muntre menn plystrer skingrende hemmelige signaler til hverandre så meiser, spurver og løvsangere flyktet i fortvilelse.

De gresskledde festningsvollene fikk da også oppleve en skygge av sitt opprinnelige formål, når gutteflokken lekte krig og en høytidelig loddtrekning avgjorde hvem som måtte være svensker. Og siden det tross alt var nødvendig med et Røde Kors-korps av mødre og barnepiker til å overvåke kampene, økte salget av heklegarn og småbroderier fra Søstrene Fagerschiolds pene, lille butikk. Og søstrene kjente de fleste av sine tilreisende kunder fra de var småpiker med håret løst nedover ryggen, og kunne hilse hver enkelt av dem med fornavn og noen nådige ord. De unge damene glemte aldeles at de forlengst var voksne fruer og knikset og sa ja, frøken Juliane, og De har helt rett, frøken Juliane, og tusen takk, frøken Juliane, og de modigste kunne endog legge til at De er aldeles den samme, frøken Juliane.

Med badehotellet og dets klientell skulle meget av den gamle fortroligheten opphøre. Men dit var det ennå et stykke.

Som et varsel om nye tider hadde råbygget hevet seg dag for dag og gradvis tatt form av kongsgården fra folkeeventyrene, med tårn og spir og svalganger og balkonger, bare at denne kongsgården ble skinnende hvit som et isslott og tok seg besnærende kjølig ut på skyfri, vindstille, stekhete sommerdager – et optisk bedrag som hverken var det første eller siste innen hotellbransjen. Det visste betjeningen som var stuet sammen under skråtaket på loftet. I annen etasje lå gjesterommene, store og luftige, de dyreste med utsikt over sjøen, og i etasjen under lå den store spisesalen som lett kunne ryddes til dans, konserter eller annen underholdning, i tillegg til diverse større og mindre salonger for kortpartier og andre former for selskapelig samvær. Der var også små, intime kabinetter hvor forlovede par kunne søke tilflukt og være uforstyrret innen anstendighetens trygge grenser.

På aller nederste nivå fantes grovkjøkken, matboder og vinkjeller, alt gjennomtenkt og tilrettelagt, mens fasiliteter som vaskeri og rulleboder av hensyn til gjestenes bekvemmelighet var henlagt til en lav sidebygning som også rommet toaletter for betjeningen, diskret plassert i utkanten av det som skulle bli badeparken, der også offentligheten til en viss grad skulle få adgang.

Rekreasjonsområdet rundt hotellet var ikke ferdig opparbeidet, bortsett fra tennisbanen. (Tennis? Hva er det? Å nå, jeg trodde de skulle komme for å hvile!) Men når gresset bare fikk satt seg, ville det bli anledning til både krokket og boccia og enklere ringspill for de yngste gjestene. Prydtrær, busker og blomsterbed virket alle sammen litt for gartnerferske, og i hovedbygningen fantes det fremdeles vindusrammer og dørkarmer der malingen knapt var tørr. Men det var bagateller, det ville gå seg til, alt sammen, og som prikken over i-en lå de små, nette badehusene med få meters mellomrom som perler på en snor, med skillet mellom dame- og herresiden behørig markert av et mer enn mannshøyt plankegjerde som gikk ti meter ut i sjøen ved middels vannstand.

De nervøse, livstrette byfruene og deres matleie døtre i alle aldre brakte ikke bare hovedstadens, men hele det store utlands nyeste sommermoter med seg til Christiansholm – til misunnelse og forargelse. Enkelte var endog sminket når de gikk ut om morgenen, noe som ikke alltid falt heldig ut i sommervarmen, møllehjulshatter, chiffonslør og parasoller tiltross. Og selv om de kalte seg fru ditt eller datt visste jo enhver at virkelige damer ikke nedlot seg til sminke. Patchuli- og mascaradamene ble likevel gjenstand for levende interesse.

Hvem visste, de kunne være berømtheter incognito, skuespillerinner, demimonder – (dette siste ble bare hvisket).

Hvisket ble det også tilgangs hvis en av de riktige fruene som bodde alene på hotellet ble observert spaserende arm i arm med en av de undertallige herrene – kanskje sent på kvelden på ensomme stier! Det var i sannhet ikke bare-bare med en slik tilstrømning av fremmede. Juliane hadde sagt det hele tiden. I Christiansholm, der visste man i hvert fall, og hadde alltid visst, hvem som var hvem og hvor man hadde hverandre.

Og de ferierende gjorde på sin side som ferierende alltid har gjort: de gjorde seg lystige over lokalbefolkningen, var misfornøyde med maten, med rommene, med betjeningen, med prisene, med myggen, med været som enten var for varmt eller for kaldt, og lot tydelig skinne igjennom at de var bedre vant. Fornøyde ville de ikke bli før sesongen var over og de kunne fortelle omgangskretsen hjemme hvilket herlig sommeropphold de hadde hatt – utmerket sted, strålende vær, litt dyrt, men hva så. Sjøluften hadde simpelthen gjort underverker.

På forsommeren like før Badet åpnet sin andre sesong, kom Louise Krug nyforlovet hjem fra vinterens hovedstadsopphold hvor en serie med ball og annen selskapelighet omsider hadde ført til det forønskede resultat. Louise var den yngste av apotekerens tre, hvor de nå kunne trekke et lettelsens sukk over å ha fått alle sine i havn. Pauline Fagerschiold var per korrespondanse holdt løpende underrettet om saksgangen, siden hun og Louise hadde figurert som offisielle bestevenninner fra treårsalderen.

Og nå var Louise vendt hjem i triumf, skjønt dessverre uten forloveden som skulle komme etter så snart anledningen bød seg. Gerhard var, forklarte Louise, helt uunnværlig ved et vanskelig og farlig anleggsarbeide høyt oppe i fjellet. Han var in-gen-i-ør ved Jernbanen og var ikke Gerhard et flott navn? Kjekk og verdensvant, utdannet i England, Gerhard Meyer, fru Louise Meyer, rasende festlig!

«Og nå er det sannelig på tide at du også blir forlovet,» kvitret frøken Louise og viftet med høyrehånden for ansiktet på venninnen så glimtene fra den ferske ringen skar i øynene.

«Her finnes ikke en sjel å forlove seg med,» svarte Pauline kort.

«Det var før det. Nå har vi jo herrene på hotellet. Og dere er jo nærmeste naboer. Man må være litt om seg, forstår du.»

«Jeg treffer ikke herrene på hotellet, der er det damer i fleng. Dessuten ser de så fjollete ut i de hvite dressene – som om de skulle være bakere eller malersvenner, alle sammen. For ikke å snakke om de idiotiske stråhattene de løper bena av seg etter så snart det kommer et vindpust.»

Louise, som utmerket godt visste at hennes Gerhard hadde både stråhatt og minst to hvite sommerdresser, rynket i forbifarten på nesen før hun smilte igjen – hemmelighetsfullt.

«Altså ingen av herrene fra badet. Men jeg har hørt flere små fugler kvitre søtt om en viss her Schulze som gjør sine hoser grønne for deg.»

Forestillingen om Hubertus Schulze i grønne hoser avtvang Pauline et lite knis før hun grøsset – demonstrativt.

«Nei og atter nei. Ville kanskje du gifte deg med en som het Hubertus?»

Hvis Pauline med det hadde ment å sette en stopper for videre diskusjoner, tok hun feil.

«Ikke spøk med alvorlige ting, Pille. Hånden på hjertet, hvorfor tar du ham ikke? Han er ikke så gammel. Og jeg hører at forretningen går utmerket. Pappa ergrer seg grønn over det.»

«Jeg hater og avskyr både herr Schulze og tobakken hans,» fnyste Pauline. «For ikke å snakke om die beiden Grenadiere og all verdens lindetrær og skjønne møllerdøtre. Han er jevngammel med Viktoria og bare to år yngre enn Juliane, og for meg må han gjerne gifte seg med dem begge to om han vil.»

«Men det vil han jo ikke. Han vil ha deg. Og hvis du i det hele tatt vil bli gift noen gang, så kan du ikke vente stort lenger og slett ikke koste på deg å være kresen, du er tross alt blitt seksogtyve år. De sier det alle sammen bak ryggen din, og det er bare fordi vi er gamle venninner at jeg sier det rett ut. For deg kan det være nå eller aldri, Pille, det må du være klar over.»

«Så la det være aldri!» sa Pauline med overbevisningens fulle glød.

«Hovmod står for fall,» advarte Louise.

Det var deres første samtale etter Louises hjemkomst, og den fant sted over en kopp formiddagste på Villa Gidskes åpne veranda, med utsikt over fjorden som glitret i solskinnet, og med fru Elise Fagerschiold dormende i amerikaneren to meter unna. Louise var i lys spaserdrakt fra hovedstaden, Pauline i en utvasket grå- og hvitrutet sommerkjole med ermene rullet opp over albuene, rett fra sengen med sukkererter. Hun hadde bare så vidt tatt seg tid til å løse forkleet av seg. Det skulle ta noen tid før de møttes igjen, for Louise hadde mange visitter å avlegge for å vise frem forlovelsesringen og diskutere sin hjertevenninne Pauline Fagerschiolds dystre fremtid som gammel jomfru.

***

En dag midt på sommeren ble en liten norsk kystby skueplass for noen høyst usedvanlige begivenheter … en fremmed dukket opp …

Slik omtrent åpner en berømt norsk roman, og slik kunne mang en roman begynne. Den fremmede som steg i land i Christiansholm sankthansdagen 1902 var ikke iført en gul, avstikkende fløyelsdress, men tvert imot smårutet, brun tweed av et visst sportslig tilsnitt, med tilhørende flat skyggelue. Heller ikke kom han alene, men i selskap med en annen, jevnaldrende ung mann i lignende antrekk, som i motsetning til den første ikke nettopp var vakker, en litt vindtørr person med smalt ansikt, stor nese og – som man senere kunne konstatere – en noe flat, knirkende stemme som syntes skapt til å uttale konkrete fakta. Da Louise Krug i full offentlighet lot seg kysse av ham midt på dampskipskaien, forstod man det var hennes forlovede, ingeniør Gerhard Meyer, som var kommet.

Den andre, den interessante fremmede med rutene var fortsatt et mysterium, men siden Louise hilste på ham med en viss fortrolig, frueaktig elskverdighet, måtte han formodes å være en ventet gjest og ikke aldeles ukjent for henne.

De tre unge menneskene vandret side om side oppover bakken i livlig samtale, tett fulgt av Christiansholms offisielle original og bybud Luse-Lars, med et tårn av bagasje på dragkjerren. Hele følget forsvant gjennom den hvite hageporten til apoteker Krugs villa, og derfra lekket det etterhånden ut at den fremmede var en venn av Gerhard Meyer fra studietiden i England, at han hadde reist rundt i Norge et halvt års tid som fotograf og at han nå aktet å tilbringe resten av sommeren i Christiansholm.

Samt at navnet var Richard Colman.

Før vi går videre er vi dessverre nødt til å gå litt nærmere inn på det udelikate tema Luse-Lars (skjønt, av naturlige grunner, ikke altfor nær).

Luse-Lars var på en gang en skamplett og en absolutt nødvendighet hver gang mengden flytte- eller reisegods ikke krevde en vognmann. Luse-Lars var en person av ubestemmelig alder og herkomst og hadde – ingen visste nøyaktig når – slått seg til i et forlatt og herreløst skur på kaien som en gang hadde vært mønjet og hatt advarselen Uvedkommende forbydes Adgang! påmalt i store, hvite bokstaver som det nå bare stod noen uleselige hieroglyfer igjen av. Fantasifulle sjeler av den yngre garde gjettet på at det hadde vært oppbevart eksplosiver fra den gangen Christiansholm fremdeles var en festning. Nå var det i alle fall Luse-Lars som hadde inntatt fortet, og derfra førte han, lojalt understøttet av sin eneste venn i verden, en enorm, enøyd, gul hannkatt, en evigvarende stillingskrig mot ordensmakten i skikkelse av tollbetjent A. Jensen, som riktignok med tvilsom hjemmel hevdet at skuret sorterte under tolletaten, og i tillegg, muligens med noe større rett, at Luse-Lars var en skam for byen og dampskipskaien især og skapte et uheldig førsteinntrykk hos de tilreisende.

Nå hørte dessverre tollbetjent A. (for Amandus) Jensen av forskjellige grunner heller ikke hjemme blant byens hjertebarn, og han fant ingen forbundsfeller i kampen for å få forargelsen fjernet. For på trygg avstand var Luse-Lars både nyttig og pittoresk, og hadde vært på stedet lenge nok til å hevde sin plass i bybildet.

Han var under middels høy, men tok det igjen i bredden – som var enorm. I likhet med katten, som han muligens av trang til fornemt selskap kalte Stasråden, hadde han bare ett øye som sammen med en liten, rød potetnese var omgitt av en regnskog av gråsprengt hår og skjegg som måtte kunne gi ly og livd til adskillige truede arter.

En (eller flere) av Orientens vise har sagt at eier du mer enn tre ting, er det tingene som eier deg. Hvis det var sant, var Luse-Lars kommet så langt på fullkommenhetens vei at han bare eide én ting for mye. Han hadde klærne han stod og gikk og lå i, som årligårs ble fornyet når vennlige sjeler ryddet i skap og loft. Han hadde sin dragkjerre, som når som helst stod til byens disposisjon. Han hadde en mørk, tykkmaget flaske av merkelig, gammeldags fasong som hadde det til felles med Sareptas krukke at den aldri lot til å gå tom. Og han hadde, uvisst hvorfra, et spritapparat, en såkalt Beatrise.

Stasråden betraktet han ikke som noen eiendel. Stasråden var hans likestilte kamerat og kampfelle. Hvordan Stasråden selv så på saken er uklart, men det lot til at den følte et slags forsørgeransvar for sin tobente venn og fra tid til annen drog mat til huset. Det hendte at en kylling forsvant fra en gårdsplass i utkanten av byen, eller et par alker som «hang seg til» på en uthusvegg. Det hendte til og med at en surret stek ble borte fra et av byens bedre spiskammers, hvor vinduet uheldigvis var blitt stående åpent.

Men Stasrådens mesterstykke, som sikret ham en livsvarig plass i Luse-Lars’ hjerte, var da han listet seg bakpå tollbetjent A. Jensen som fisket på bryggekanten, stjal en blank tremerkers sjøørret ut av fiskekurven hans og kom seg ubemerket hjem med fangsten til Uvedkommende forbydes Adgang, hvor de to kumpaner delte byttet broderlig, hver etter sin smak. Stasråden la for dagen en klar preferanse for hodet, halen og innmaten.

Og dette får foreløpig være nok om Luse-Lars eller han De vet, med dyrene, som stedets damer uttrykte det når de var nødt til å omtale ham.

Han kommer igjen.