Bjørn Olav Nordahl

Nullpunkt

Thriller

Persongalleri i Nullpunkt

Hovedskikkelser

Bjørnar Nergård – journalist i Dagens Økonomi

Magdalena Mellomstrand – journalist i Dagens Økonomi, vokst opp som misjonærdatter i Angola

Maria – Magdalenas gamle barnepike, tidligere aktiv i opprørsbevegelsen UNITA i Angola

Esperanza Mellomstrand – Magdalenas datter

Ingeborg Midteide Nergård – Bjørnars datter

Gunhild Eikevik «Syrran» – redaktør for DØ Helg

Kjell Valskrå – sjefredaktør i DØ

Ove Storefjell – privat investor

Familien Khan fra Peshawar i Pakistan

Safina, eldst av søsknene

Mustafa, bror 1 Taxisjåfør

Omar, bror 2 Taxisjåfør, kongen av Fjell

Zulfiqar, bror 3 Taxisjåfør

Ismail, bror 4 Taxisjåfør

Maryam, egenrådig tante

Imran, fetter, sønn av Maryam. Studerer jus og jobber som postbud i DØ

Mimou Ndiaye Orsten – kjæresten til Omar, halvt norsk/halvt tunisisk

Régine Thierry – Bjørnars franske husvert

Sverre Auken – sønn av Hans Auken, jobber i meglerhuset FFF i Genève i Sveits.

Aktører del 1

Jens Willy Owesen – rådgiver i Norads seksjon Olje for Utvikling

Ørjan Bergestuen – ekspedisjonssjef i UD

Terje Åsmund Strøm «Terry» – finansredaktør i DØ

Eldar Münster – ny hovedaksjonær i DØ

Hans Auken – Grunnlegger og hovedeier av Hauk Finans, far til Sverre.

Lars Petter Hammer «Hammern» – seniorpartner og medeier i Hauk Finans

Christer Andersson – megler i FFF i Genève sammen med Sverre Auken.

Fredrik Fjällback «FF» – grunnlegger av og sjef i meglerhuset FFF i Genève.

Richie Sakumar – indisk milliardærarving og investor i London

Harri Kuusko – finsk torpedo, grunnlegger av kampsportklubben Nordic Oslo

Arthur Albertsen «Klokkemannen» – selger luksusklokker svart

Eyvind Roger Midtgaarden «Skinka» – investor fra Fredrikstad, eier av selskapet Klippen as

Randulf Røst – ansatt i Klippen as

Espen Gleditsch – ansatt i Klippen as

August Groth – ansatt i Klippen as

Michael Andreassen – aksjemegler i Skandinaviske

Even Traa – mannen som holdt på å drepe Bjørnar Nergård

Per Kristian Ørgenvika – tidligere avdelingsdirektør i Kredittilsynet

Birgitta Solheim – forsker i Statistisk Sentralbyrå

Birindar Singh – indisk taxisjåfør som bor i samme oppgang som Bjørnar

Kevin Brubaker – Chief inspector i Metropolitan-politiet i London

Esten Brandsdal – sjef for org.krim ved Oslo Politikammer

Aktører del 2

Rolf Farestveit – norsk oljecowboy i Vest Afrika, grunnlegger av Rodo

Donovan Blake «Drilling Don» – engelsk oljecowboy i Vest- Afrika, grunnlegger av Rodo

Bella – barndomsvenn av Bjørnar, tidligere prostituert

Ragne Berg-Nielsen – jurist på ligningskontoret i Drammen

Eugenia Nundo – Marias gamle fiende fra Angola

Nicky Neduka «NN» – en av Nigerias rikeste forretningsmenn

Joseph – Esperanzas far fra Kenya

Del 1

Gas panic!

And if you hear me tap on your window, better get on yer knees and pray. Panic is on the way.

(Oasis)

Forspill

Sao Tomé, juli 2006

Han vet at hun vil komme. Det gjør hun alltid. Men til sin egen tid, på sin egen måte.

Tålmodighet, formaner han seg selv, skyver opp solskjermen og ser ut gjennom frontruta.

Stranda er nesten perfekt. Den gylne halvbuen smiler mot det blåblanke skjæret i Guineabukta, insektsurret i gresset går på fullt turtall nå.

Alt er nesten perfekt.

Palmene langs strandkanten kaster svalende skygger inn i den nyfødte dagen, som allerede er varm og lummer. Bakenfor stiger myke koller og høyder opp, flaskegrønne og frodige, bare brutt av den rustrøde grusstripa som kalles vei.

Han tenker at Vårherre var ganske rundhåndet den dagen han risset opp øya i sitt allmektige hode og landet den med et salt plask her, omtrent midt på ekvator. Spørsmålet er om Skaperen noensinne la vekt på det som ligger sammenpresset under havbunnen. Eller kanskje han plasserte det der med fullt overlegg som en guddommelig lakmustest på grådighet.

Han lar den lille Suzukien trille bort til det vanlige stedet. Så sveiver han opp vinduet, går ut av bilen og kjenner heten og fuktigheten klebe skjorta inn mot huden nesten før han får lirka døra i lås. Han skjærer ned stien til høyre, passerer et par sprukne, smallemmede fiskebåter, klatrer over de trolske steinene og setter seg med ryggen mot verden og blikket i det blå.

Han har sjelden spurt seg selv om hvorfor han kommer til disse møtene. Eller om han bør la være.

Hun har sin egen tid.

Tålmodighet nå, repeterer han for seg selv.

– Bom día, meu amigo.

Han våkner brått, selv om han egentlig er forberedt. Døsig og uvant varm i kroppen, kjenner den slanke hånda på skulderen.

Hun kommer alltid slik, lettbeint og lydløst, som den varme ørkenvinden.

Hun setter seg ned og strekker de lange, brune beina parallelt med hans egne, kaster håret bakover og suger inn draget fra sjøen. Han tenker at dette ikke er sant, at dette ikke kan vederfares en stakkars byråkrat med røde og hvite striper over fotbladene der de norske sandalene delvis har sluppet til tropesola. Han flasser, til tross for solfaktor 50, kjøpt på apoteket.

– Vakkert, ikke sant?

Han river blikket løs fra de perfekte leggene og ser ut over det blå.

– Eh, jo.

– Men det finnes en enda vakrere ting, en større skjønnhet.

– Som er?

Han spør, men vet allerede svaret. Har hørt det før, gjentatte ganger. Ordene som driver henne. Og de andre i den lille gruppa, som fortsatt er ukjent for ham.

– Det tilhører folket. Mitt folk. Også den rikdommen som befinner seg under havbunnen.

– Selvsagt.

Hun smiler kokoshvitt, løsner en knapp, strekker armen bak korsryggen og drar ei mappe fram fra bukselinningen. Han forsøker å holde blikket rett.

– Her er den siste dokumentasjonen vi har klart å skaffe.

– Som viser at?

– At dine landsmenn er i ferd med å rane folket på Sao Tomé og Principe. Det er ikke første gang, men nå er de mer … hva heter det på engelsk. «Sophisticated», tror jeg det kalles.

Den dype nyven i panna gjør henne enda mer spesiell. Enda mer utfordrende.

– Når du leser, vil du finne forbindelseslinjer som jeg tror du og dine politikere vil finne meget interessante.

– Ja vel?

– Penger følger sine egne snirklete veier. Ikke alltid like lovlige. Noen ganger brutale og drepende.

Engelsken hennes bryter mot portugisisk på en måte han finner sjarmerende. Han er selvsagt oppegående nok, i alle fall i ensomme stunder, til å reflektere over i hvilken grad han blir brukt, i hvilken grad han, høyst frivillig, lar seg bruke. Og om noe i ham faktisk er en rest av politisk idealisme. Sannsynligvis er det dette siste, at han tror han gjør det som er riktig, som rettferdiggjør avviket. De andre, mer personlige motivene dytter han bestemt bort. For eksempel at en vakker, høyreist kvinne skulle finne ham interessant og attraktiv, han, en mann på nærmere 50.

Det han måtte ha av betenkeligheter, forsvinner uansett når stemmen hennes stryker rundt ham og virvler ham inn. Akkurat slik morgendisen over Praia Fernando Dias viker for den nådeløse, hvite sola.

De blir sittende slik. Tett. Han vet ikke helt hvor lenge. Samme kan det være. Han vet at det vil komme mer. Oppdrag. Og belønning.

– Du drar på mottakelsen i kveld, ikke sant?

Han nikker forsiktig.

– Vi trenger noen øyne og ører der.

– Du snakker hele tiden om «vi»?

– Det holder at du har kontakt med meg. Men vi er mange. Det bor ikke bare kakaoarbeidere og fiskere her på denne øya. Noen av oss vil noe mer. Tenk på det du har fått til nå, er det ikke bevis godt nok? Konfidensiell informasjon.

Ny nikking. Han har aldri vært en mann av store ord. Deretter kommer det som framkaller den underlige ilingen i mellomgulvet hans.

– Du vet mer enn de fleste. Kanskje mer enn du burde.

Han ser på henne i profil.

– Hvorfor er mottakelsen så viktig?

– Du er på gjestelista, en naturlig deltaker. En av oss, men likevel ikke. Vi behøver noen der som ser og forstår, en som skjønner hvem som snakker med hvem, en som leser spillet. Allianser. Forbindelser. Nettverk. Ellers …

Han nikker nok en gang. Kjenner hvordan hun lirker armen bak ryggen hans, peker med den andre ut i bukta. Stranda er nesten perfekt. Nesten. Ytterst i øyekroken ser han konturene av den rustne tråleren som ligger der med alvorlig slagside og gulper saltvann.

– Ellers ender vi opp slik. Vrak. Og det er ikke olje for utvikling, er det vel?

Han rister langsomt på hodet, før han lar det falle mot skulderen hennes. Kjenner hånda hennes som beveger seg varsomt langs de utstående byråkratiske ribbeina.

– Nei, det er ikke olje for utvikling, rekker han å tenke.

Før alt blir fanget av den varme vinden.

***

Rekka av blankpolerte firehjulstrekkere synes uendelig i den klamme tropenatta. Selv foretrekker han å gå, Suzukien hans ville uansett ikke passet inn. Den fuktige varmen er i ferd med å legge seg for kvelden, over bølgeblikk, palmekroner, ugress – og på innsiden av skjorta hans. Snart vil svetten trenge igjennom, ut i dressfôret, og til slutt lage mørke ringer under armene, stivne til hvitt salt. Det får ikke hjelpe.

Lokalbefolkningen følger ham med vantro øyne der han slentrer langs 12. juli- avenyen. Hvite folk går ikke.

Gata er oppkalt etter nasjonaldagen, datoen da landet ble frigjort fra portugiserne. Frigjort til hva? Hvor fri er egentlig en bitte liten, nyfødt oljenasjon? Han ser konturene av det en gang vakre, snirklete rekkverket som er støpt langs strandkanten. Portugiserne var sannsynligvis mer opptatt av ting enn av folk. Murpussen smuldrer nå, malinga flasser.

Han dras ut av grubleriene da en ball kommer rullende mot ham. Sparker den klosset mot to magre guttunger i frynsete fotballdrakter som rekker dem til knærne. Selv har han aldri vært særlig god i ballspill. Ble valgt sist i gymtimene.

Han retter på slipset, tenker på dokumentene han har lest denne ettermiddagen der han har ligget på senga si, bak myggnettingen på hotellet, og rynka panna mer og mer. Før han tok på seg dressen og vandra tanketungt mot kveldens mottakelse.

Nordmenn. Nigeria.

Bindinger helt til topps i systemet.

Nye penger. Mye penger.

Straks framme ved inngangspartiet på Marlin Beach Hotel. Litt svett, men han er likevel fornøyd med å gå sine egne veier. Ut av Land Cruisere, Pajeroer og Jeeper er det en ustoppelig strøm av mørke dresser og snøhvite skjorter, og blanke kjoler. Latteren svever dempet i det duse lyset.

Han avleverer et profesjonelt bukk til den uniformerte dørvakten, forsyner seg med et tynt stettglass og nipper til boblene.

Bruk øynene, formaner han seg selv.

Det er lite som vitner om at han befinner seg i et land som har den tvilsomme æren av å være på lista over de 25 fattigste i verden. Marlin Beach har en døgnpris som tilsvarer ei gjennomsnittlig årslønn på Sao Tomé. Tallene flakser automatisk opp fra støvet i hjernekassa hans. CIA World Factbook. Fast medbrakt sengelektyre. Derfor vet han også med et enkelt lite trykk på den indre kalkulatoren at det er snakk om beskjedne 964 kvadratkilometer, og en arbeidsstyrke på 52 490 arme sjeler.

Han lar blikket vandre over den vesle øyas nye allerbestevenner. De kommer fra hele verden nå.

USA, Canada, Europa.

Shell, Chevron Texaco og ExxonMobil.

Men også noen andre, mer ukjente spillere. Folk som gir ham en emmen smak i munnen, til tross for de friske boblene han sakte unner seg. Han rister umerkelig på hodet og ser en av sine veltilpassede landsmenn flanere forbi med et proft smil montert over den ulastelig strøkne skjorta. Åpen i halsen. Passe casual. Er det disse han bør følge ekstra vaktsomt?

Forsamlingen glir langsomt og naturlig mot området rundt bassenget. Kveldens vert, den flybårne amerikanske ambassadøren, har landet med smørsida opp. Fri bar, bugnende fat og R.E.M.

It’s the End of the World as We Know It.

Han har forhørt seg om gjestelista. 240 ministre, direktører, investorer, partiledere, bistandspushere og FN-byråkrater. Som stikker hodene sammen rundt bassengkanten, klirrer glass og diskuterer lavmælt.

25 milliarder fat framtidig olje. Herregud.

Det spraker i høyttalerne. Så er det avspilling av Star-Spangled Banner. Ambassadøren banker med pekefingeren mot mikrofonen.

– Good evening.

Etter at presidenten, statsministeren, og diverse direktører har fått sitt av høfligheter, avleverer ambassadør Kenneth Moore, med perfekt vannkjemmet hentesveis, kveldens dypeste analyse.

– Sao Tomé har kommet til et veiskille i sin historie. Og vi er her for å hjelpe dere.

Svak applaus.

– USA vil alltid ivareta sin rolle som en sentral spiller i denne regionen.

Ja, ja. Han klapper pliktskyldigst. Gjør så sitt ytterste for å smelte inn, være en del av dem, samtidig som han lar øynene vandre uten å vekke mistanke. Han konverserer tvungent med en FN-byråkrat, avleverer noen høflighetsfraser til en av presidentens menn, nikker avmålt til gutta som har olje og gass skrevet fremst i panna.

Serveringsfatene er halvtomme og folk halvfulle da han uventet merker stemmen mot kinnet. Varm, tung alkoholpust, men med rutinert og tydelig diksjon.

– Hørte du ambassadøren? Hjelpe dere? Fy faen så genialt. Er det ikke det vi alle er her for? Sørge for at folket får maks ut av den nyanskaffa rikdommen. Olje for utvikling. Utvikling for hvem, tror du?

– Nei, jeg vet sannelig ikke.

– Men det gjør jeg. Ta deg et glass nå, en skikkelig drink. Avdelingsdirektøren din er uansett mange tusen mil unna. Nyt kvelden.

Jens Willy Owesen, rådgiver i Norads seksjon Olje for utvikling, er mannen som ser det som sin personlige oppgave å forvalte arven og visjonene etter regjeringen Bondevik II og bistandsminister Hilde Frafjord Johnson. Nå tenker han at en forsiktig drink nok er innenfor det akseptable. Kanskje det er forsøket på å skli naturlig inn, eller kanskje det er gløden fra Praia Fernando Dias tidligere på dagen som fortsatt sitrer i huden. Eller kanskje han rett og slett har lyst på en drink?

Så han takker ja til en gin tonic, tar uforvarende et par litt for store slurker.

Da kommer det.

Tåka. Susingen. Flimmeret.

Han prøver først å riste det bort med et irritert hodekast. Nytteløst.

Deretter registrerer han så vidt at han sier noen hyggelige ord til en jurist fra Lisboa, at han prøver å delta i en diskusjon om territoriale rettigheter i Guineabukta og at han faktisk lar seg sjarmere av en kvinnelig bistandsarbeider fra Angola.

Men suset i hodet overdøver analysene Owesen avleverer i det som burde vært korte, presise setninger. Nå flyter de ut i meningsløst babbel. Han vandrer ustøtt langs bassengkanten, nærmest ved siden av seg selv, og undrer seg over hvor lite han plutselig tåler. Han merker at folk stirrer i smug.

Deretter tanken som vokser seg større.

Han må bort fra disse menneskene.

Hjem, inn bak myggnettingen.

Han kunne ha valgt en av de gule taxiene som tøffer rundt i jakt på betalingsdyktige kunder. Men Jens Willy Owesen, som har hovedfag i vestafrikansk politikk og historie og som har gått gradene i det norske byråkratiet, vifter bestemt avvisende med hånda. Som god nordmann insisterer han på å gå. Turen er kort. Drosje er et latterlig luksuriøst alternativ. Han trenger bare å lufte hodet litt. Derfor er det ingen som griper inn da han stivbeint forsvinner bortover langs Ana Chavesbukta.

Det siste han minnes idet han tar til høyre for å krysse på baksiden av sykehuset, er utvalgte deler fra sine egne vellagrede reisefakta. Gjennom tåka og tankespinnet står det helt tydelig for ham.

Sao Tomé har en svært beskjeden graf på kriminalstatistikken for Vest-Afrika. Helt ubetydelig.

Deretter blir han oppslukt av mørket.

Kapittel 1

Peshawar i Pakistan, 1986

Den dagen, tenker hun, vil alltid ligge der som et murrende minne, som en spiss stein i sandalen. Gnage, gnisse, plage. Dagen som forandret det hele.

Onkelen som kommer inn i huset deres i Pakha Ghulam Road med den dramatiske beskjeden. Eller rettere sagt, huset hans. Hvor de spiser, sover, lever. På hans nåde.

Safina Khan frykter ikke onkelen slik som mange av de andre i familien. Hun er ti år gammel i kroppen, men vet med et enda eldre hode at hun er onkelens yndling. Har vært det fra første stund. Det skyldes ikke bare det smale, gyllenbrune ansiktet og de intense øynene. Men også det som skjuler seg bak den bratte panna som gir henne et annerledes preg.

Først ser hun på den storvokste, autoritære skikkelsen med forventning. Så forundring. Deretter kommer den isnende kloa i magen. Det er nesten som hun ikke forstår det hun hører, selv om hun har visst at det måtte komme.

Hun lar blikket vandre fra onkelens støvete føtter, langs det slitte, afghanske teppet, over den sprukne vinduskarmen. Ser det matte, brungrønne lappeteppet av åkrer utenfor huset, kjenner på den velkjente stanken fra søpla i veikanten. Ei ku som rauter, geitekillingen som mekrer ustødig, hylingen fra gutteflokken som raser rundt i de trange smauene. Den brennende lufta, uutholdelig midt på dagen, som plager dem og ligger som et lokk over hele dalen og kryster vannet ut av dem.

Det er underlig, hun er tross alt ikke mer enn ti. Men Safina vet det er nå, akkurat i dette øyeblikket, at hun må la det indre kameraet gå på full speed.

Inne i hodet sitt fortsetter hun bortover veien hvor leira sprekker opp i hull og små krater. Safina tenker på alle de gangene onkelen har tatt henne med til basarene, til lagrene med krydder, til de bugnende markedene hvor de evinnelige fluene surrer med djevelsk intensitet rundt det opphengte kjøttet.

Hun henter fram angen fra nellik, kardemomme, spisskummen. Osen fra et kullfyrt fat, smellene fra en hullete eksospotte, knirkingen fra svinghjulet som driver kverna hvor sukkerroer moses til leskedrikk. Frityrlukta.

Tankene raser gjennom hodet på tiåringen som flommen i Kabulelva. Bildene av hvordan onkelen har sendt henne av gårde til skolen. Bestemt, noen ganger med glødende sinne i blikket når han ser spørsmålstegnene i de harde ansiktene til familien. Hun er en av de få som får sitte på klasseromsgulvet, rett på betongen, med sjalet langt ned i øynene og med ei lefse av en lesebok foran seg. Jenter i Pakistan går ikke på skole, i alle fall ikke i The North-West Frontier Province. Bortsett fra Safina og noen andre utvalgte.

– Jentungen er smart. Hun er kjappere i hodet enn hele familien til sammen, hører hun onkelen si gjennom den tynne veggen til stua.

Hun pleier å sitte med øret helt inntil murpussen når mannfolka snakker sammen.

– Dessuten har jeg mine egne planer for Safina, forkynner onkelen.

Taushet. Nedslåtte blikk.

Nå ser hun det lange, veltrimmede skjegget på onkelen der han setter seg ned på putene foran det lave bordet. Gulfarget av litt henna. Den flagrende salwar kameezen, trang ved anklene, luftig lenger oppover på kroppen. Splitten i siden på tunikaen som skjuler den stadig voksende magen hans, den enkle broderingen ved kragen.

Hun ser ut av vinduet igjen. Nærfotograferer. En fillete fotball. En vindskeiv kurvstol, ei hengekøye. Tanken på at hun noen ganger om kvelden kan ligge der og kjenne den svake duften fra aprikoslunden.

Alt vokser seg fram i det ti år gamle hodet, forstørres i et intenst øyeblikk da hun skjønner at alt er over, at hun må lagre og lukke slik at det kan bli der for alltid, som et mentalt gnagsår.

– Tiden er kommet, forkynner onkelen med patos i stemmen.

– Papirene er endelig i orden, familiene skal gjenforenes, billettene er bestilt.

Hun har visst at det skulle komme, at det måtte komme. Men har aldri trodd at dagen skulle treffe henne med en slik kraft. Det handler om den store reisen. Som faren og den andre onkelen hennes foretok for mange år siden, da hun bare var et lite frø i morens mage.

Nå er det hennes tur til å følge etter. Ugjenkallelig. Det er ikke noen vits i å protestere.

Bare lagre og lukke.

***

Bussturen.

Fullt, klamt, ukjent.

Det hjelper litt da det gamle øket får opp farta og lufta strømmer inn vinduene sammen med støvet og eksosen. Ut av byen, hun ser så vidt fruktmarkedet på høyre hånd. Inn på den evige Grand Trunk Road, som kan ta deg til regnbuens ende. Men hun skal ikke dit, hun skal til et mye kaldere sted. Hun ser på moren med en svulmende mage, den kloke tanten som er like fruktsommelig, besvangret under et av de sjeldne besøkene brødrene i nord har gjort hjemme hos sine koner. Tre brødre, unnfanget på samme vis, hopper og spretter i de sprukne buss-setene. Sammen med en skrinn oppakning.

De krysser Kabulelva rett før Nowshabad. Hun får så vidt et glimt av de utvalgte guttungene ved madrasaen da reisefølget spiser morens medbrakte dal, ris og chapati i Akora Khattak. Over den buktende Kabulelva nok en gang.

– Vi begynner å nærme oss, brummer onkelen i skjegget.

Islamabad. Den gigantiske Faisal-moskeen lyser som et drømmeslott i kveldslyset, snart ferdigbygd nå. Minaretene er skinnende, hvite spyd mot den blåsvarte himmelen. Så er de framme ved en ukjent onkels hus. De er lemstre og møkkete. Reisestøvet kan omtrent skrelles av huden.

Dagen etter. Den internasjonale flyplassen i Rawalpindi. PIAs morgenfly til London. Hun sitter stille i setet sitt, passer på at sjalet ligger korrekt, overhører skrålet fra brødrene og smatringen fra et utall familier på vei til det ukjente. I stedet kjører hun onkelens siste ord på repeat.

– Du skal gå på skole, Safina. Lær deg språket, vær flink. For familien, for meg.

Han hadde holdt henne forsiktig, med ei hånd på hver av de smale skuldrene hennes, huket seg ned ved siden av innsjekkingsskranken, sett henne bestemt inn i øynene under sjalet.

– For meg.

For ham kan hun gjøre hva som helst.

Hun merker det kjølige draget allerede på flyet mellom London og Oslo. Skarpere blikk, en hardere tone under den smilende sminken på flyvertinnene. Passasjerer som ber om å få bytte sete. Kanskje skyldes det brødrenes reisetrøtte masing. Kanskje noe annet. På flyplassen merker hun hvordan de hjemmevante, uttrykksløse menneskene automatisk flytter seg bort fra køen de står i, som om de på forhånd vet at det kommer til å ta uendelig lang tid med familien framme hos passkontrolløren. Da mannen med den lyseblå skjorta endelig løfter stempelet og sjekker dem inn i kulda, er klokka over midnatt.

De to mennene som småhutrende står og venter på dem, er kjente, men også fremmede. Familien er gjenforent og snart framme. Bare en liten time til med Toyota Hiace.

Hun har hørt den gamle historien om faren og den eldre broren hans mange ganger. Om hvordan de gjorde den nesten drepende lange reisen. Med tog, med båt, med buss. Da de kommer ut av Lier-tunnelen og Safina ser de strålende lysene fra byen som ligger og duver mellom åser og fjord, husker hun hvordan det var. Dette var akkurat så langt de kom, det var her togturen endte en gang i søttiårene. Billettpengene rakk ikke lenger enn til Drammen.

Kapittel 2

Oslo, september 2006

Ingeborg Midteide Nergård venter på en gutt. Hun har ventet på gutter før. Eller kanskje de har ventet mest på henne. På internatskolen, for eksempel. Da hun var kaptein på volleyballaget og stjerne. Eller på journalisthøyskolen. Medstudenter hun aldri ble med hjem etter en fredagspils eller en kollokviegruppe. Hun har aldri klart å feste seg helt ved noen av dem. Er det annerledes denne gangen?

Hun ser seg om i det rotete redaksjonslokalet. Klassisk. De evinnelige halvtomme pappbegrene med størkna kafferester. Bunker med stive, gulnede aviser. Og her, til forskjell fra de fleste andre avisredaksjoner, et utall dokumenter med logoen til Brønnøysundregistrene. Hun sitter innerst i kroken, ser hvordan skjermsparerne danser i sine surrealistiske mønstre, med skittengrå tastaturer som eneste tilskuere. De tre andre kollegene som holder til i den samme klynga med kontorpulter, dukker neppe opp før klokka ni. Unger, barnehage, matpakker. De husker så vidt å ta med seg sjøl før de kommer halsende inn på morramøtet. Ingeborg liker stillheten. Kultur & Medier-redaksjonen i Dagens Økonomi er nesten skremmende behagelig klokka kvart på sju i grålysningen.

Hun vet at gutten vil komme. Først vil hun høre klynkingen fra den gamle tralla hans, dernest den nesten lydløse gnissingen fra et par skinnende hvite Nike joggesko mot gulvbelegget. Og så vil hun se den mørke glansen i øynene hans når han betrakter henne i skjæret fra de matte lysstoffrørene hun selv har tent en time tidligere.

Hun kikker ned på papirene sine. Kvartalsresultat i et av landets største forlagshus i dag. Hennes jobb å dekke begivenheten. Hun har allerede henta fram bakgrunnsstoff fra arkivet. Spørsmålet er hvordan hun skal makte å finne en eksklusiv nyhet som holder til papirutgaven dagen etter.

Jeg må skjerpe meg, tenker hun.

Blir ikke fast jobb av det jeg har prestert hittil, i alle fall.

Det er gått et halvt år siden redaktør for DØ Helg og sjef for avisas Kultur & Medier-redaksjon, Gunhild Eikevik, inviterte henne på lunsj. Elleve måneders vikariat, lød beskjeden over salaten.

– Er du halvparten så god som jeg tror, får du fast jobb, forkynte Eikevik. Som bare pirka i maten, drakk te og så nesten gjennomsiktig ut.

Etterpå, da hun hadde skrevet under og jobbet noen dager, hadde Ingeborg sett konturene av strategien. Kultur & Medier er stedet hvor Eikevik tester ut framtidige reportere til DØ Helg. Holder du mål, er ikke veien lang til avisas prestisjeredaksjon. Flere av de etablerte graverne i Helg har først vært innom Kultur & Medier.

Ingeborg lar et par intenst blå øyne følge det gråspettede gulvbelegget. Øynene er det hun er mest fornøyd med hos seg selv. Ellers er hun ganske gjennomsnittlig, kommuneblond, ikke helt ferdig med kvisene, bør helst vaske det skulderlange håret hver dag. Hun har høyden til en midtspiller og et vinnerinstinkt som i et utemmet øyeblikk kan være drepende. Nå vandrer blikket over midtgangen, som deler redaksjonslokalet, det pløyer støvet som har størknet ved bordbeina, og ender opp ved vindusrekka mot atriet. Hun ser pulten der faren hennes har pleid å sitte minst like tidlig i grålysningen.

Tom.

Først hadde han vært ute og reist, gudene vet hvor. Hun hadde møtt ham på et par av stoppestedene. Singapore. Hanoi. Gode og vanskelige samtaler. Noen dager sammen på hytta i Trillemarka. Vondt, sårt og kanskje en smule legende.

Deretter hadde han søkt og fått studiepermisjon. Uten videre spørsmål. Fordi han var den han var. Men mest på grunn av alt som hadde skjedd. Han hadde nok en gang slengt den digre Bergans-sekken over skulderen, strøket henne kjapt over kinnet og sett på henne med blikket som aldri helt var blitt kvitt det fjerne draget. Og så hadde han, slik han alltid pleide når de tok avskjed, bedt henne om å være seg sjøl, siden ingen andre kunne være det.

– DØ kan være verdens beste sted, og det kan være et rottereir. Du får finne ut av ting på egen hånd.

– Ok.

– Bare vis dem hvor du kommer fra.

Hvor hun kommer fra? Spørsmålet er mer komplisert enn hun liker. Mens hun fortsatt var inne i varmen i Dagbladet, hadde hun kjøpt leiligheten på Union Brygge i Drammen. Familiens økonomiske rådgiver, allestedsnærværende Maria, hadde vært like kontant i analysene som vanlig. Presset på Drammen kommer til å øke. Du får flere kvadratmeter for morsarven din der enn i Oslo. Kjøp. Kan ikke bli feil.

Så hun hadde kjøpt. Dyrt, men likevel ganske bekymringsløst. Arv etter mamma pluss penger fra faren og besteforeldrene.

Men hvor hører hun hjemme? Neppe i Drammen, til tross for byens stadig økende selvtillit. Sannsynligvis heller ikke i bygda tolv kilometer lenger opp langs elva der hun vokste opp, men som hun forlot til fordel for internatskolen. Og definitivt ikke i Oslo, hvor hun har studert og jobba de siste årene.

Identitetsløs.

Ingeborg kjenner på ordet hun fikk servert av en gammel venninne fra internatskolen en sen kveld på byen.

Høre til? Være en del av?

Hun flytter blikket fra farens øde pult bort til vinduene mot Havnelageret. Skrivebordet som vanligvis bekles av Magdalena Mellomstrand, står også tomt. Avisas førsteskribent som nekter å jobbe med noen andre enn seg sjøl og Bjørnar Nergård, skal ifølge redaksjonsryktene være svanger med en ny avsløring. Hun er ventet inn for landing etter å ha vært ute og reist. Ingen, utenom Gunhild Eikevik, vet når hun dukker opp. Ingeborg tenker at hun gjerne skulle hatt en prat med Magdalena akkurat nå. Hva kan man gjøre med et inderlig kjedelig kvartalsresultat?

Tankevandringen hennes blir brått brutt.

Hviningen fra post- og avistralla. Joggesko mot linoleum. Øynene.

– VG og Dagbladet?

Hun bestemmer seg for å se ham rett inn i øynene. Han er sikkert ikke vant til det fra sitt miljø, men samme kan det være. De er store, brune og alvorlige under en lugg som er mer vestlig klipt enn normalt.

– Eh, altså. Jeg står vel ikke akkurat på lista over de faste som skal ha tabloidene …

– Det gjør ikke no’. Jeg har et par til overs. Redaktøren på finans har visstnok fri i dag. Du kan ta hans.

Han bryter på klingende drabantbydrammensk. Reddaktør’n på finnans.

– Åh. Tusen takk.

Hun ser ham inn i øynene en gang til. Det burde da være mulig å få i gang en slags samtale.

– Fikk du lest ferdig på toget? Du så passe trøtt ut da vi stoppa på Lysaker …

– Jeg prøver alt jeg kan, har snart eksamen i menneskerettigheter. Men det ække så lett når ’u har to jobber. Én om kvelden og én om morran.

Ingeborg nikker så forståelsesfullt hun makter. Ser på hettegenseren som beveger seg mot postkassene, tralla som skjelver under vekta fra avisbunkene. Tabloidene, Aftenposten, Finansbladet, Financial Times, Dagens Industri, Børsen og en haug med regionaviser. Ledersjiktet i avisa har et papirforbruk som neppe reduserer klimautfordringene. Hun tenker seg om et lite sekund, renser stemmen og roper lavt etter den smale ryggen.

– Du Imran.

– Ja.

– Vi sees på toget i morra, da.

– Klart.

Hun er endelig i ferd med å ane et mønster, en mulig idé til en vinkling, sitter fordypet i sin egen verden da hun hører primalskriket som smeller i veggene.

– Hvem faen er det som har stukket av med tabloidene mine?

Ingeborg gløtter forsiktig opp og ser det nybarberte ansiktet til finansredaktør Terje Åsmund Strøm gløde som et tåkebaklys borte ved postkassestativet. Klokka begynner å dra seg mot halv ni. Det er tid for sjefsmøtet hvor dagens avis og nyhetsbildet i sin alminnelighet skal dissekeres. Strøm er seint ute. Han burde ha lest tabloidene for lengst, men har nok brukt for mye tid på slipsknuten og skjortestrykinga. Ingeborg kjenner hvordan klumpen i magen vokser, før hun lynkjapt rasker sammen VG og Dagbladet, skyver kontorstolen tilbake og småløper mot postkassene.

– Den jævla pakkisen, hører hun så vidt mellom sammenbitte redaktørtenner.

– Eh. Det var ikke han. Det var meg, sier hun, og rekker fram avisene, klarer så vidt å unngå skjelvinga på hendene.

Han myser på henne gjennom BI-brillene, skyver en tommel bak bukseselene som buler over brystmuskulaturen, og legger geipen ned mot den kvasse skjortesnippen.

– Sorry, altså. Det var ikke meningen. Jeg trodde du hadde fri i dag …

– Hø.

– Ja, det var noen som nevnte det, så jeg forsynte meg …

– Du er omtrent som faren din, tenker jeg. Tar deg til rette, tror du kan gjøre akkurat som du vil.

– Nei, du må ikke tru at …

– Var det opp til meg, tok vi et oppgjør med den jævla nepotismen her i avisa.

– Nepotismen?

– Fremmedord, lille pike. Forbanna familieansettelse. Hvor mange års økonomiutdannelse var det du hadde, sa du?

– Nei, altså …

– Din forpulte mannssjåvinist.

Stemmen kommer bakfra og får dem til å snurre rundt, i en nesten koordinert bevegelse.

– Hvis det var opp til meg, Terry, burde du heller bruke tiden til å få mer sving på den makelige avdelingen du leder enn å trakassere talentene i avisa.

Ingeborg prøver å skjule smilet når hun ser de velkjente rastaflettene. De står som en eksotisk, men likevel helt passende kontrast til den klassiske nordiske profilen. Huden er gyllen, patinert under en høy og fremmed sol, men også hjemmevant i furet, værbitt. Kjolen framhever uten blygsel det framskutte, offensive brystpartiet. Ingeborg merker uvilkårlig en liten trygghet som vokser i ryggraden, kan ikke la være å beundre det hånlige blikket som hviler nonchalant mot en sårskorpe på et nybarbert kinn.

– Dårlig tid under barberingen i dag, Terry? Du burde skjerpe både barberbladene og finansredaksjonen din. Hva med å produsere noen egne nyheter i stedet for bare å være mikrofonstativ for aktørene?

– Å, hold nå kjeft, din …

– Din hvafornoe?

Pause.

– Se på denne dritten dere har skrevet om dette oljeselskapet i dag. Forbanna haussing.

– Du vet da vel ikke …

– Jeg vet i alle fall at det er noen som tjener på at dere skriver opp kursen.

– Nå må du ta og roe deg ned et par …

Ingeborg ser hvordan hånda løftes, det er nesten som hun venter på at slaget skal komme. I stedet ser hun hvordan to slanke fingre dras over leppene, som om de var en glidelås.

– Snurp igjen. Før du våger å mene noe som helst om Bjørnar Nergård, kan du ta en opptelling av Skup-bidragene fra avdelingen din. Dere suger.

Finansredaktør Terje Åsmund Strøm har allerede snudd seg og går taust mot sjefsmøtet. Den siste fornærmelsen treffer bare en skjorterygg som allerede begynner å få mørke flekker.

– Hei, Ingeborg.

– Hei, Magdalena.

Hun svarer med lav stemme, redd for å ha hørt noe som ikke var beregnet på et par vikar-ører.

– Ikke bry deg om bukseseledusten. Hvordan går det?

– Nei, jeg veit ikke helt. Det går litt seint. Og kleint.

Ingeborg sukker nesten uhørlig.

– Kleint?

– Altså. Det går vel bare sånn passe.

– Sånn passe, bare? Det er ikke bra nok. Virkelig ikke.

– Jeg sliter litt med å få til noe skikkelig, noe som i alle fall snuser litt på førstesida.

Hun trekker oppgitt på skuldrene. Vet at kvinnen som står foran henne, sjelden bekymrer seg for evnen til å produsere oppslag.

– La meg bare få i meg denne gifta, sjekke eposten og roe ned Syrran, så tar vi en prat.

Magdalena Mellomstrand ser smilende på Ingeborg gjennom dampen som svever over kaffekruset fra Java i Ullevålsveien. De er over snittet høye begge to, men det er noe rankere, noe mer kneisende og uforferdet over Magdalena. Hele skikkelsen lyser av forakt for autoriteter.

– Hvis dette ikke hadde vært dyrebar, nykvernet Tegu fra Kenya, skulle jeg tømt hele koppen over den kvalme Polo-skjorta hans.

Magdalena gliser og feier bort til skrivebordet mens den elegante kjolen danser uvørent rundt de høyskaftede støvlettene hennes.

Kapittel 3

Oslo, september 2006

Magdalena Mellomstrand snurper munnen på karakteristisk vis og betrakter teksten på skjermen foran seg: Finansmann forduftet på forunderlig vis.

Hun rynker på nesa, trykker linjeskift og lar fingrene løpe på nytt. Torpedomiljøet har koblinger til pengeeliten.

Hun kikker misfornøyd på tittelen nok en gang. Hvis Bjørnar hadde vært her, ville den ha sittet umiddelbart.

Bjørnar Nergård, hvor er du?

Hun mumler det som et mantra. Hvor er du nå? Hvor? Nå?

Hun ser på overskriften igjen. Hva ville Bjørnar ha sagt? Hun lar stemmen hans tikke gjennom hodet. «Hvorfor skriver du forduftet? Heter det ikke ganske enkelt at han daua?»

Hun smiler for seg selv og endrer teksten. «Og har koblinger til pengeeliten, Magdalena?» Hun stryker og ser på resultatet. Finansmann narkodrept, torpedoer i søkelyset.

– Bedre nå?

Hun skvetter av sin egen stemme som klinger hult i det tomme redaksjonslokalet. Det er mørkt ute. Magdalena klarer ikke å skrive i ståket og støyen fra den daglige avisproduksjonen. Derfor svever hun rundt i lokalene, leser aviser og lytter til røykeromsladderen helt til folk er gått hjem, før hun i det hele tatt åpner skriveprogrammet. Hun føler at hun ikke klarer å formulere seg med den samme driven og dramaturgien som Bjørnar. Selv om skrytet sitter løst hos Syrran for tiden, går det trått. Redaktør for DØ Helg, Gunhild Eikevik, mener at artikkelkomposisjon er et håndverk alle kan lære med tid og mengdetrening. Magdalena er ikke så sikker. Hun kan grave, det skal hun ha. Men hun sliter med å finne rytmesansen og evnen til fargelegging som sitter så naturlig i fingrene på Bjørnar når det skal skrives langt. Og det skrives langt i DØ Helg.

Magdalena har lært seg alle triksa i boka, prøver å mane fram lyder og lukter, kikker skeivt bort på disposisjonen Bjørnar har hjernevasket henne til å snekre sammen, før hun i det hele tatt våger å røre selve storyen. Det blir likevel ikke det samme.

Hvor er du nå, Bjørnar?

Hvis hun skal være helt ærlig, handler spørsmålet ikke bare om journalistikk.

Hun må ha mer kaffe. Magdalena strekker armene over hodet, folder dem bak ryggen og knekker ryggraden høylytt i en vakker svai før hun vandrer mot kaffemaskinen. Hun smiler bredt da hun svinger innom desken på returen og ser morgendagens oppslag på sidespeilet som dominerer veggen ut mot Myntgata. Kjøpte seg opp før fusjon. Ingeborgs føljetong om revestrekene i det digre forlagshuset har vært ukas hit. Først en brukbar førstesidehenvisning. Deretter to førstesider på rappen, godt hjulpet av en av de gamle grinebiterne på Kultur & Medier. Jenta blir farlig god, tenker Magdalena.

Men det hadde definitivt hjulpet med en vennlig guide i gråsonen.

Magdalena hadde kjent en emmen smak av dårlig samvittighet da hun så hengehodet til Ingeborg etter at hun kom tilbake til redaksjonen fra siste utflukt. For mye opptatt av meg selv og mitt, slo hun fast i et streif av selvinnsikt. Deretter hadde hun vinket på Ingeborg, tauet henne ned trappene og bort til det hvite og grønne skiltet som forkynte Grei Kafé, bestilt speilegg og stekte poteter. Innehaveren, Jamal, hadde sett forundret på henne, men hun så ingen grunn til å informere ham hvor i den månedlige syklusen hun var. Ulvehunger, pleier Maria å kalle det. Over de oljedryppende potetene hadde hun spurt Ingeborg hva som var den første læresetningen i all journalistikk.

– Nei, jeg veit ikke helt.

– Klart du vet.

– Hva tenker du på?

– Hvor går du hen hvis du vil ta rotta på en nyskilt konkurskonge?

– Du mener …?

– Ekskona, så klart. «Always search for the unhappy person,» jenta mi.

– Joa, men jeg kjenner ingen som …

– Sjekk telefonen din.

Ingeborg hadde plukket opp Nokiaen fra fleecejakka og sett forundret på skjermen.

– Visittkort?

– Det er en temmelig forbanna og nokså arbeidsløs eksdirektør som har lyst å snakke med deg. I et litt penere antrekk enn det der, om jeg må be. Og så har jeg et par navn i Tilsynet som sikkert vil møte deg. Anonymt.

Deretter hadde det gått over all forventning. Ingeborg hadde lagt til side fleecen og den like ukledelige blygheten sin, gått på som et slagbor og produsert tre aldeles knusende artikler om fusjonsplaner, skitne gjenkjøpsavtaler og sensitiv informasjon på ville veier. Seinere i uka hadde Magdalena sett strengt på henne da hun kom for å takke for hjelpen.

– Du sier ikke en dritt.

– Hva mener du?

– Dette er ditt verk, Ingeborg. Hold meg utenfor. Verken du eller jeg er tjent med noe annet.

– Når du sier det, så … Jeg ville jo bare.

– Jeg vet du har arvet rettferdighetssansen til faren din. Men akkurat nå får du holde den i stram lenke. Kjør hardt, helt til Syrran bønnfaller deg om å underskrive på fast ansettelse. Det kan ta litt tid, men jeg kjenner på meg at det kommer til å ordne seg.

– Jeg veit ikke helt, jeg.

– Å, slutt nå med det veit-ikke-tullet. Du har det i deg, selv om du ikke liker det.

– Har det i meg?

– Hør her. Jeg vet hvordan du var på bandybanen. Du elsker å konkurrere, du hater å tape, du misliker at drittsekkene slipper unna, du liker å slå nedenfra. Det er bare litt slitsomt å akseptere at det kommer fra Bjørnar, ikke sant? Husker du hva det var du sa da du talte på Skup-konferansen?

– Jeg gjør vel det.

– Vi ligner mer på foreldrene våre enn vi liker å innrømme. Akkurat det sa du. Du kan uansett trøste deg med at du har to stykker å ta etter. Moren din var mer ømskinnet enn de fleste. På den gode måten, på andres vegne. Empati, tror jeg det kalles. Ta med deg det også i møte med folk. Bortsett fra når det kommer til finansredaktøren og hans likesinnede. De typene trenger bare harde øyne tilbake.

Magdalena blunket medsammensvorent.

– Jeg skjønner ikke at du turte.

– Det er lenge siden jeg bestemte meg for å drite i folk som bruker sånne hersketeknikker.

– Du har heller ikke økonomiutdannelse?

– Nei. Jeg tok hovedfag i internasjonal politikk. Faren din dro grunnkurset i finans med meg da jeg kom hit. Det er ikke så skummelt som det gir seg ut for å være.

– Finans, mener du?

– Mmm. Sånn rent bortsett fra det, kan du ha Zero i helga?

– Så klart. Noe spesielt?

– Vi skal på basketturnering i Asker. Det blir litt for mye venting for en voffs. Jeg må nesten prøve å følge opp Esperanza, jeg også.

Magdalena dumper ned foran skjermen igjen, griner på nesa av automatkaffen.

Esperanza.

Bare tanken på tenåringen får henne til å føle det velkjente gnaget av dårlig samvittighet. For mye reising, for mye jobbing, for mange ambisjoner. Enda godt at Maria finnes. Barnepike, husmor, reservemamma for dem begge, en trollkvinne med dokumenter og penger. Uansett hvor mye Maria holder i hverdagen deres, Magdalena må skjerpe seg. Hun har passert 30. På tide at hun stiller opp litt mer enn hun har gjort til nå. Denne uka gikk hun glipp av foreldremøtet, dugnaden i sameiet og minst tre hjemmemiddager. Førstkommende helg er i alle fall fullbooket. Basket i Asker. Kan muligvis hjelpe litt på den svarte samvittigheten.

Magdalena myser på teksten sin.

Tør jeg dette, da? tenker hun.

På hjemveien fra New York hadde hun tatt et par dager i London. Hun hadde muligens strukket strikken noe langt. Men kilden hadde levert uvanlig interessante dokumenter, og sexen med ham hadde vært over snittet tilfredsstillende.

Hun smiler hardt mot konturene av sitt eget dratte ansikt i skjermbildet.

Visst pokker tør hun.

Laboratorium. Kvinnetruser. Forsmådd norsk finansmann. Torpedoer. For ei røre.

Magdalena dunker løs på tastaturet som om det var en gammel fiende fra skoletiden i Nairobi.

Hun kommer ikke til seg selv før klokka er nærmere halv to på natta. Da har hun over ti tusen millimeter på skjermen, stiv nakke, såre øyne og en albue som gjør vondt. Grunnen til at hun våkner fra transen, er et pling i telefonen.

Magdalena Mellomstrand banner lydløst over forstyrrelsen, men er for nysgjerrig til å la tekstmeldingen vente.

Hun kikker raskt på displayet, blunker en ekstra gang og leser SMS-en på nytt.

Det var da som bare, grubler hun. Vil du snakke med meg?

Så trykker hun print, henter grovmanuset, stapper det i veska sammen med telefonen og går fortenkt mot heisen.

Kapittel 4

Drammen, 1988 / Peshawar, 1990

Leirskole.

I hele sitt liv skal hun komme til å hate det ordet. Hate og elske. Drømme og fantasere. Kjenne kvalmen som sprer seg fra magen og helt opp i ganen når minnene kryper fram fra krokene i hjernen hennes, overmanner henne og definerer hvem hun er. Og hvem de andre er.

Leirskole blir synonymt med alt hun drømmer om, bildet på det alle de andre får, men som hun bare må stå på utsiden og fable om.

– Jentungen skal ikke på leirskole! Vi har ikke penger til slikt.

Faren sitter i leiligheten deres med en mine som ikke inviterer til diskusjon. Fra vinduet i femte etasje i høyblokka på Fjell kan de se rett ned på skolen. Stedet som er hennes største glede. Og som gir henne de største sorgene.

Hun ser ned på det flate taket på gymsalen, følger asfalten opp mot Fjellsenteret hvor hun går til koranundervisning tre dager i uka. Til venstre ligger sentralfyren med den himmelsk lange pipa som ranker seg som om den skulle være hele bydelens minaret.

Fjell.

Det var hit de kom. Faren hadde med stolthet åpnet døra til leiligheten som om han var vokter i paradis.

Fjell.

En uregjerlig, viltvoksende sammenplantning i byens ytre bed. Hvor ingen luker, hvor ingen vanner eller gjødsler. Fjell, som lever sitt eget liv, med sin egen indre justis, med sin egen hardkokte blanding av språk, hudfarger og kriminalitet. Som en lillebror som har arvet de gamle, slitte klærne etter eldre søsken.

Byen vil alltid ha sine bråkmakere. Først var det trøbbel, slåssing og kødd på Tangen, på Berget og i Tors vei. Deretter på Åssiden. Nå er det Fjell som har overtatt uroen, ungdomsgjengene og faenskapen som flytter seg rundt like sikkert som at årstidene kommer og går.

Fjell. Et gigantisk boligeksperiment. Drabantbyen skulle være et solfylt avsnitt i den store sosialdemokratiske fortellingen, men nå svir det i lokalpolitikernes øyne hver gang de gidder å løfte blikket mot skråningen på sørsiden av elva.

Safina lar øynene vandre videre oppover. I hodet krysser hun Austadveien, ser konturene av Galterud. Bare noen få hundre meter fra blokkene på Fjell ligger eneboligene med sine veloppdragne hager og glinsende takstein. Det er som om Austadveien utgjør en usynlig, men høyst reell grensegang mellom nord og sør, oss og dem. Solsvingen. Adressen er noe de bare fabler om nede i betongen på Fjell. Trollstien. Gata er som et fjernt eventyr, en murrende motivasjon, et dunkelt driv.

For Fjell er ikke et sted hvor du blir. Fjell er et ungdomsherberge i livet, en hastig, rimelig overnattingsplass på vei mot noe annet, noe bedre, noe varig. Derfor flyter uroen og rastløsheten gjennom gatene i drabantbyen som en feber, som en sykdom.

Safina sitter ved vinduet og tenker at én dag, en vakker dag, skal jeg fly bort fra alt dette. Bort fra denne leiligheten. Jeg skal dra på så mange leirskoler jeg bare vil. Ri på ponni, gå tur i skogen, klappe dyrene.

Hun har sett bildene. Brosjyrene. Hørt fortellingene om hva de andre skal oppleve.

Hun ser på moren som bøyer hodet i respekt, som aksepterer farens konklusjon nesten før den er uttalt, som retter på sjalet, nikker og går ut på kjøkkenet, vender kyllingen i tandoorikrydderet og rører i masalaen med mekaniske bevegelser. Moren, som omtrent ikke har lært seg et ord norsk, som nesten aldri er ute av leiligheten. Fordi det knapt er tid til sånt når du har fem barn, en mann med to jobber, mat som skal lages og klær som skal vaskes. Og strykes. Hun synes moren stryker tøy i det uendelige, som om hun ikke har skjønt at det ikke er så nødvendig her i dette landet hvor lufta er tørr og kald og ikke trenger inn i klærne deres med fuktighet og forråtnelse. Norske kvinner stryker nesten ikke klær.

– Ha, hva slags respekt er det? spør moren. – Skulle jeg sende min mann på jobb med en krøllete skjorte, kanskje?

Respekt.

Ordet er blant de mest brukte i familien.

Respekt og lydighet.

Safina tenker at det kanskje er noe annet som ligger under også. Kanskje moren fortsetter med den evinnelige strykingen fordi det er noe som er hennes, noe hun behersker, noe som definerer hvem hun er?

Safina hører den kontinuerlige knuffingen som pågår mellom brødrene ute på gutterommet. De to eldste, Mustafa og Omar, snakker mest kroppsspråk. Høylytt. Omar vinner nok igjen. Som alltid. Til tross for at han er et par år yngre enn broren, er han sterkere, villere, hardere. Og dummere.

Ordet leirskole hadde dukket opp nesten med én gang. Hun hadde først ikke skjønt betydningen av det, fattet ikke hva som foregikk den siste fredagen i måneden da de hadde «klassens time» og hvor hver elev kom fram med pengene som skulle settes inn i banken. Ja, det var det de kalte den for. Banken. 20 kroner hver gang. Beløpet ble sirlig notert opp i de små notisbøkene alle hadde fått utdelt. Eller bankbøkene, som læreren omtalte dem som. Klassen sparte. Til leirskole. Det var et magisk ord. Et ord marinert i forventning.

Safina skjønte etter hvert at det dreide seg om en ukes opphold på en fjellgård. Med geiter, sauer, hester og kyr. Fisketurer, vedhogging, lefsebakst. Og ponniridning. Særlig det siste framkaller stjerner i øynene på jentene.

Safina har ikke 20 kroner å sette inn på en notisbok hver måned. Hun står ikke i køen som slynger seg fra kateteret, i køen hvor elevene klirrer med myntene sine og venter på å gjøre nok et innskudd i framtidig salighet. Hun kunne kanskje hatt pengene dersom familien virkelig hadde gått inn for det. Men hun vet innerst inne at det handler om helt andre ting.

– Vi, altså jeg, sender ikke en nesten voksen jente av gårde en hel uke for å sove uten tilsyn. På rom sammen med andre. Norske. Og med gutter, kanskje i rommet ved siden av.

Safina tenker at dette er det viktigste av alt. Ære. Respekt. At faren, som er en ganske enkel mann, ikke vil miste grepet. Slik han allerede er i ferd med å gjøre med Mustafa og Omar. Som allerede har utvidet aksjonsradiusen sin helt opp til Fjellsenteret. Men de er ikke Safina. De er gutter. Og de har heller ikke noen småsøsken som skal passes.

Det hjelper lite at den engasjerte og dyktige læreren garanterer for at Safina skal få sove trygt på bortebane.

– Ja, hun kan til og med få sove på rom sammen med meg, sier læreren.

Men hun snakker til et par døve pakistanske ører.

– Men herr Khan. Safina ville hatt så godt av det. En uke borte, sammen med alle de andre barna i klassen. Sånt betyr mye, å lære på andre måter enn det vi gjør i klasserommet. Det er ikke ferie.

Pause.

– Hun er kanskje den smarteste jenta vi har i klassen, har lært seg norsk kjempefort. Jeg tror ikke det ville blitt noen problemer. Jeg skal passe på.

– Hvis hun er så smart, trenger hun ikke den leirskolen.

Faren går ut fra konferansetimen på Fjell skole med et lukket ansikt, krysser Lauritz Hervigs vei, tar til høyre, fortsetter langs fortauet og går inn i 37D hvor det lukter frityrolje, hvitløk og ingefær. Det lukter pakora fra Pakistan, reker fra Vietnam, sammenkokt okra og søtpotet fra Uganda. Det finnes et par andre ganske ubestemmelige lukter i oppgangen også, som nødvendigvis ikke har med mat å gjøre, men mer en generell mangel på trappevask.

Safina kaster igjen et oppgitt blikk ned på skolebygningenes flate tak, skjønner at det er slutt på diskusjonen før den egentlig er i gang. Ikke det at hun hadde trodd at det ville nytte. Hun hadde likevel overtalt moren til å gjøre et siste forsøk. Men faren har for lengst bestemt seg. Leirskole er et ikke-tema.

Hun ser at han allerede har tatt på seg den nystrøkne skjorta, over den har han strikkejakka med logoen til taxiselskapet. Snart på vei ut til kveldsskiftet, som skal tilbringes i en Toyota Camry DX, eid av en bekjent som leier faren inn som sjåfør. En jobb han gjør i tillegg til skiftarbeidet på Star Paper Mill.

Safina stikker nesa ned i skolebøkene. De kan i alle fall ikke faren ta fra henne.

***

Onkelen tar henne til side den sommeren hun fyller 14. I etterkant skal hun se på det som det virkelige vannskillet.

En slags innvielse.

Safina har drømmer. Om jevnaldrende gutter. Om kjærlighet, et vellykket ekteskap og barn. Hun har tross alt gått to år på Galterud ungdomsskole. Hun har venninner. Jenter snakker sammen om sånne ting. Så klart.

Mest av alt velger hun å kalle det innvielse fordi hun innser at det kanskje var uunngåelig. At det var slik onkelen hadde planlagt det hele tiden. At hun var hans fra første stund. Han har strukket et usynlig bånd mellom dem. Det var bare et spørsmål om når han skulle snelle henne inn.

Det skjer mens de er hjemme i Peshawar. Sommerferie. Det har de råd til. Må ta seg råd.

Respekt. Ære.

De kan ikke la være å delta i bryllupet til nok en onkel. I motsetning til tanten som bor i 37C og som går sine egne veier etter at mannen døde. Som ifølge moren er i ferd med å bli altfor norsk. Fordi hun må arbeide. Tanten og fetteren drar ikke til bryllupet i Peshawar. Uhørt.

Det er underlig å være tilbake. Kjenne den brennende heten, luktene, lydene. Duften fra aprikoslunden er der fortsatt. Enda mer intens nå, virker det som.

Det skjer på lørdagen, på bryllupets andre dag, baarat, den dagen de henter jenta, da festen er på sitt mest intense.

Safina vet at det er mye rart som skjer i et pakistansk bryllup, at det er kaos, en haug med folk som spiser seg trillrunde og oppblåste i magen. Gjestene, som nesten er viktigere enn brudeparet, virrer rundt, skravler, utveksler sladder og rykter. Kusiner og fettere som tuller og tøyser med brudeparet oppe på scenen, krever gaver og betaling for både det ene og det andre. Kvinnene i utsøkte salwar kameezer og sarier i alle himmelens farger, lagd av dyre stoffer og med detaljerte broderier, noen av draktene veier opp mot seks–sju kilo. På grunn av gullet. Det dyrebare gullet, som alle pakistanere elsker og samler på. Nettopp i disse dagene veier det ekstra tungt. Bryllupsfesten er tiden hvor herligheten skal vises. Status og rang dokumenteres offentlig.

Akkurat her, mens festen er på sitt høyeste, trekker han henne til side og ber henne om å møte ham i sidebygningen. Ingen merker at de er borte.

Han står rett foran henne. Tett. Hun merker pusten, mynte og hvitløk. Ser restene av lassi i munnvikene hans.

Han strekker ut ei hånd, tar tak i bakhodet hennes, trekker henne inntil seg.

– Du er vakker, Safina.

Hun tenker at nå skjer det. Det som hun vagt har hørt om. At mektige menn tar seg til rette. Fordi de kan.

Hånda hans følger linjene nedover ryggen hennes, stanser ved hoftekammen. Så rister han på hodet, som om han besinner seg, holder henne på en armlengdes avstand, kjører øynene dypt i hennes, spiser henne sakte opp innenfra.

– Jeg får de kvinner jeg vil ha, sier onkelen. – Du er altfor verdifull.

Han nikker tenksomt, slipper ikke med blikket.

– Hvordan går det på skolen?

– Eh … Ganske bra.

– Svar skikkelig.

– Det går bra.

– Bra eller veldig bra?

– Det siste.

Han nikker igjen.

– Det blir som jeg har sagt. Du skal fortsette. Men ikke glem at …

– Ja?

– Hvis jeg sier stopp, så er det stopp. Så lenge du er best, har du min støtte. Du bestemmer selv.

Han lar hånda gli over håret hennes, lar den hvile et øyeblikk på kanten av sjalet, som er sklidd ned på skulderen, nesten som om han angrer seg et tvilrådig sekund. Så nikker han, snur på hælen og går stille ut av rommet.

De neste dagene ser hun seg selv ovenfra, som i et satellittfoto, prøver å plassere seg selv og sitt eget liv. Slekta omgir henne som et skall, men registrerer knapt at hun eksisterer. Den er bare en ytre ringmur, et vern mot innsyn, en piggtrådsperring av uuttalte regler og hensyn. Folk som egentlig er fremmede, men som mener de har en naturgitt rett til å stikke nesa si i alt og ingenting. Innenfor muren er hun prisgitt den nærmeste familien, som selvsagt ser og kjenner henne, som tidvis snakker til henne som om hun er et levende menneske. Kusinene, som maser om hvordan tilværelsen arter seg i det lille, kalde landet. Tantene, som forventer at hun tar sin tørn på kjøkkenet så hun kan være forberedt. På å gifte seg. Det viktigste av alt her i livet.

Men innerst inne, når hun skreller av alle lag, kommer hun til den margspisende konklusjonen.

Jeg er helt alene, tenker Safina.

Derfor snakker hun heller ikke med noen om det som har skjedd. Hvorfor skulle hun det? Onkelen er en mektig mann. Hun både elsker ham og frykter ham. Hun sitter også igjen med en ny og forsterket innsikt. Ingen i familien, ingen i hele slekta, trosser onkelen.

Hun merker seg også samtalene mellom onkelen og faren i løpet av denne sommeren, som blir det andre store veikrysset i livet hennes. Alvorlige samtaler. Onkelens formanende gestikulering. Farens bøyde nakke. En visshet om hvem det var som betalte billettene den gangen på 70-tallet.

Rett før de skal reise hjem igjen, et par uker på overtid, etter skolestart i Norge, røper faren motvillig konklusjonen.

– Til neste år, når du er ferdig på Galterud, skal du begynne på videregående.