Kjell Ola Dahl

Kureren

Kriminalroman

Hevnen er en troløs tjener

Oslo, august 2015

I

Turid slår av radioen. Hun nyter stillheten og legger hånden på duken der morgensolen har tegnet en rute gjennom vinduet. Det varmer. Hun liker å kjenne slike ting. Robert har lagt avisene på bordet. Hun drar til seg Aftenposten. Begynner å bla. Nyhetssidene, reisereportasjer, artikler om nye TV-serier.

Blikket stanser på en artikkel om hva man kan finne på auksjoner. Først ser hun på bildet, så leser hun litt av teksten. Fortsatt kan man finne skatter i norske auksjonshus. Det unike armbåndet på bildet er taksert til over hundre tusen kroner. Så ser hun på bildet igjen. Turid retter ryggen, tar av brillene og pusser dem med ermet, tar dem på igjen. Auksjonarius Guri Holter legger ikke skjul på at de er stolte over å kunne framby denne attraksjonen. Smykket ventes å gå over prisantydning. «Vi har allerede fått inn seriøse bud,» sier Holter.

Dette er vanvittig, tenker Turid. Prisen er én ting. Men at det legges ut for salg?

Det er førtiåtte år siden hun så armbåndet sist. Da hadde hun hatt det om håndleddet.

Turid reiser seg opp fra kjøkkenstolen. Hun ser på uret som henger på veggen over komfyren. Klokken er blitt ti på formiddagen. Hun snur seg mot vinduet og ser ut. Hun kan se ryggen på Robert der ute, bøyd over blomsterbedet foran gullregnen ved gjerdet. Hun er opprørt, men ønsker ikke å fortelle dette til Robert, ikke ennå. Hun går opp trappen og inn på sitt gamle hjemmekontor. Hun går bort til rullearkivet som står klemt inn mot veggen ved siden av skrivebordet. Robert klager over at hun aldri kaster noe. Tenk det, sier Turid til seg selv. Skal se om det ikke kan være nyttig å ha den slags svakheter. Det tar henne bare få minutter å finne dokumentet hun leter etter.

Hun gir seg selv et kritisk blikk i speilet. Hun kan ikke gå slik.

En halv time senere møter hun Robert i døren. Hun hadde håpet å slippe. Som regel går han inn gjennom verandadøren når han arbeider i hagen. Men nå har han av en eller annen grunn valgt å ta runden rundt huset for å komme inn. Arbeidshanskene hans er skitne av jord, og han stryker seg over kinnet med underarmen. «Skal du ut?»

«En liten tur til byen,» sier hun.

«Har du fått sms-reklame om tilbud nå igjen?»

Hun nikker smilende. «Julepresanger, Robert. Ullundertøy på salg.»

Han rister oppgitt på hodet og går inn.

Turid går mot stoppestedet for T-banen. Irritert på seg selv fordi hun velger å lyve for Robert i slike situasjoner. Men han ville ikke nøyd seg med en kort forklaring. Han ville begynt å spørre. Hun har ingen svar og vil derfor slippe å høre spørsmålene.

Da hun ser et par kjente fjes i flokken som venter på perrongen, kjenner hun at hun fortsatt vil være alene. Hun krysser skinnene og fortsetter bort til den enslige drosjen som står på holdeplassen. Åpner bakdøren og setter seg inn. Sjåføren legger sammen avisen han har lest i, og ser spørrende på henne i speilet. «Jeg skal til Tollboden,» sier hun og leter opp telefonen der hun har notert adressen. «Den ligger faktisk i Tollbugaten.»

Guri Holter viser seg å være en kvinne mellom førti og femti. Hun har på seg en grå ullkjole som er litt for ettersittende med tanke på de mange kiloene hun har rundt magen. Omkring halsen har hun et rosa sjal i kunstsilke. Det er bevisst valgt for å gi farge, tenker Turid og synes valget er dårlig. Rosa blir for påtrengende. Sjalet ligger der som et skrik om kamuflering av dobbelthake og halsrynker. Håret hennes er stritt med pannelugg. Det er sikkert moderne, tenker Turid. Guri Holter ser i høyeste grad moderne ut. Ringene på fingrene er prydet med store, uformelige steiner. Kunsthåndverk. Da oppdager hun at Guri Holter har lange, rundfilte negler, lakket i samme rosa farge som sjalet. Guri Holter er altså en pertentlig person med sans for detaljer, tenker Turid.

Det er høyt under taket, og den digre hallen i Tollboden gir ekko av alle lyder: Døren som slamrer igjen. Hælene mot golvet klakker som om Turid var en nyskodd hest på vei over brostein. Et kompressorbor bråker utenfor vinduet som står på gløtt. Som om de tenker samme tanke, lukker Guri Holter vinduet og spør med ryggen til hva hun kan hjelpe med.

Turid forklarer at det gjelder armbåndet som var avbildet i Aftenposten.

Guri Holter sier at Turid trygt kan legge inn bud på telefon eller via internett.

Turid rister på hodet. «Armbåndet er stjålet. Det er tyvegods. Dere kan ikke selge ting som tilhører andre.»

Nå har ikke Guri Holter noe å si. Hun ser alvorlig og spørrende på henne.

Turid åpner vesken og rekker henne papirene.

Guri Holter vil ikke ta imot dem. Hun ser fra papirene og opp på Turid. «Jeg forstår ikke. Hva er det du antyder?»

«Anmeldelsen. Jeg anmeldte smykket stjålet på slutten av sekstitallet. Jeg hadde ikke noe særlig håp om få det igjen, men jeg leverte faktisk anmeldelsen med tanke på at en situasjon som denne kunne oppstå.» Turid rister på papirene for å få kvinnen til å ta dem. «Det er en detaljert beskrivelse her i dokumentene fra den gang. Også av graveringene.»

Guri Holter ser på papirene igjen uten å ta dem. Ser opp. Hun tenker seg om. «Jeg vet ikke mye om dette,» sier hun. «Hvis du vil at vi skal trekke dette objektet fra auksjonen, må du nesten kontakte politiet.» Hun tenker seg om. «Eller en advokat.»

Turid ser trett på henne. Vurderer om hun skal si det, om hun skal gjøre Guri Holter forlegen ved å fortelle at hun selv er advokat. Pensjonert riktignok, men dog. Turid velger å tie. Forsøker isteden å tenke på hva som egentlig er lurest å gjøre annet enn det hun har gjort til nå. Melde fra. Neste skritt: Kreve armbåndet utlevert. Ikke her og nå. Det er for hysterisk. La Guri Holter få lov til å drive litt saksbehandling først.

«Jo,» sier Guri Holter. «Kanskje en advokat er det beste. Vet ikke hva politiet kan gjøre i en slik sak egentlig. Jeg har faktisk ikke vært borti slike situasjoner før. Og du hevder at smykket er ditt? Har du kjøpt det?»

Turid rister på hodet. «Det er et arvestykke. En av de veldig få tingene jeg hadde etter min mor.»

Turid har ikke noe særlig mer å legge til. Hun vet bare at hun vil til bunns i dette. Og hun vil stanse salget. De to kvinnene blir stående lenge og se på hverandre, og det blir Guri Holter som til slutt griper ordet. «Jeg tror det beste du kan gjøre, er å ta kontakt med en advokat. Jeg skal ta saken opp med ledelsen, og så kontakter vi deg en av de nærmeste dagene.»

Turid ser på denne kvinnen og har den samme følelsen hun pleier å få når hun går til fastlegen og snakker om svimmelhetsanfallene. Legen tror ikke på henne. Legen snakker henne etter munnen. Denne kvinnen tror ikke på henne. Guri Holter snakker henne etter munnen. Guri Holter vil ha henne ut av rommet, ut av ekspedisjonen, ut av denne fæle bygningen. Turid rekker fram papirene igjen.

Guri Holter holder hendene opp avvergende. «Jeg vet ikke …»

«Ta dem. Hvis du vil ha navnet mitt og adressen.»

Guri Holter tar papirene, og Turid snur seg uten et ord. Hun tenker på sin mor og all urettferdigheten som aldri er gjort opp. Hun vet, mens hun forsiktig går ned trappen trinn for trinn, at hun har bestemt seg. Denne gangen skal hun vinne. For sin mors skyld. Ute blir hun stående og myse mot det skarpe lyset. Rusler mot Østbanehallen, går inn og finner et ledig bord. Slår opp i telefonlisten sin på mobiltelefonen. Hun kjenner bare én person som kan få ting til å skje i en sak som denne. Hun ringer Vidar Føyn og hører da han svarer at han kjører bil.

Han roper og er i overkant euforisk i stemmen. Turid kommer på at det er fredag. Antakelig er Vidar på vei til hytta på Tjøme.

«Smykke? Kan ikke du fortelle disse greiene til noen på forværelset, Turid?»

Men Turid er bestemt. Hun sier at hun vil ha Vidar til å gjøre det. «Det handler om moren min.»

Vidar knegger. «Hvilken av mødrene dine, Turid?»

«Min biologiske mor, Vidar. Hun som ble drept.»

Oslo, oktober 1942

I

Forhjulet havner nedi sporet i trikkeskinnen. Hun vrir på styret, men for sent. Hun kommer til å falle. Forhjulet følger sporet, sykkelen tipper og hun hopper av, løper noen skritt for ikke å miste balansen, sklir og lander nesten på rumpa, men klarer å holde seg på beina akkurat idet sykkelen skramler mot brosteinen. Dette må se idiotisk ut, tenker hun. Stillheten der bak forteller at alle følger med, passasjerene som venter på holdeplassen. Ester blir stående og børste klærne uten å se opp, uten å se på dem.

Da er det at en hånd løfter sykkelen. Grønt erme. Uniform. En soldat. Geværløpet peker over skulderen hans, rett på henne. Esters blikk trekkes mot det runde hullet i geværløpet. Han snakker, men hun får ikke med seg noe av det han sier. Endelig retter han ryggen. Geværløpet peker opp. Hun tar imot sykkelen og sier takk, først på norsk, så på tysk og til slutt på engelsk. Det siste er visst morsomt. Han sier på tysk: «Ser De ikke at jeg er tysk?» Han ler. Det er en pussig latter. Den brede munnen hoster fram korte pipelyder, som et knirkende hjul. Han ser snill ut. Uskyldig, tenker hun. Litt dum. Skulle bare visst hvem han bruker galanteriet på.

Hun plasserer venstre fot på pedalen, sparker fra, setter seg på sykkelen og triller nedover mot Slottsparken uten å se seg tilbake. Nærmer seg krysset ved Parkveien, bremser i tilfelle det kommer biler. Ingen å se. Svinger til venstre, trår på, runder parken, må bremse for en mann som løper over gata, før hun igjen fortsetter med vind i håret inn Sven Bruns gate. Bremser i bakken. Saktner farten mer for å klare svingen til høyre i Pilestredet. Skydekket brytes og hun får sol i ansiktet. Lav sol, oktobersol. Hun kikker fort ned på skjørtet. En flekk. Hun drar folden opp. Beina blottes til over knærne og hun hører flerstemt plystring. Snur på hodet. Oppdager to tyske soldater som står på hjørnet og hoier. Hun mister nesten balansen igjen, men redder seg inn og slipper skjørtet ned. Mer plystring. Hun svinger inn i gården. Bremser. Går av sykkelen. Lener den mot veggen. Blir stående og puste med åpen munn og lytte. Hun teller inni seg. Ser samtidig inn i gården på klaser med vått løv og snuser inn lukten av brent koks. En skjære hopper fra lokket på den ene søppelkassen til den andre, flakser med vingene og blir borte. Ester holder pusten for å få med seg alle lyder. Men ingenting skjer i porten, ingen skritt. Heller ikke i gården. Hun ser seg kjapt rundt og går bort til den nærmeste søppelkassen og mursteinen som ligger bak den, inntil veggen. Hun holder pusten for å slippe å kjenne den sure eimen fra søppelkassen. Så kipper hun fort av seg skoen og plukker ut papirene; hun gjemmer dem under mursteinen, tar på seg skoen igjen og kan ikke komme seg fort nok av gårde.

Det er blitt tyngre å trå. Hun burde satt kurs for Kirkeristen med en gang. Papirene ville hun hatt hele dagen på å levere fra seg. Det var den praktiske Ester som tenkte at papirene måtte leveres, og at gården i Pilestredet lå på veien. Stikke innom der først. Men nå strømmer engstelsen på. Redselen for ikke å ha nok tid. Det er lite folk i gatene. Det er tidlig. Men kanskje ikke tidlig nok. Ester ser klokker overalt. Over urmakerforretninger, på kirketårn. Freia-uret. Forsøker å tenke på noe annet. Sykler opp Apotekergata og svinger ned mot Stortorget. Snart har hun høy fart mot Domkirken. Øynene dras mot klokken i tårnet. Hun hopper av sykkelen på hjørnet av Glasmagasinet. Kikker seg fort til begge sider og løper over gata med sykkelen ved siden av seg. Bråstanser da hun ser menn i uniform utenfor butikken. Står stille et lite sekund før hun fortsetter bevegelsen framover. Triller sykkelen langs butikkvinduene, langsomt for ikke å vekke oppmerksomhet. Holder på håndbremsen i nedoverbakken. En av de uniformerte klistrer opp en plakat på utstillingsvinduet. Han stryker håndflaten nedover plakaten og er fornøyd med resultatet. Går til siden.

Judisches Geschäft.

Ester kniper øynene sammen og leser plakaten en gang til. Og enda en gang. Da høres høylytte rop fra butikken. En mann i sivile klær – det er pappa – slepes ut gjennom døren. En mann i svart uniform river ham med seg, Ester står stille og ser. De roper på norsk. De ber ham være rolig enda han ikke rører seg. Ser bare bortkommen ut. Jakken er åpen og han er barhodet, han bærer hatten i hånden. Snubler idet politimannen slipper ham. Han faller først ned på kne. Reiser seg så opp og forsøker å børste skitt av knærne. Den andre politimannen griper ham på ny og skyver ham inn i rommet bak i politibilen, som står ved fortauskanten. Bakdøren braker igjen. Som om han ble slukt av en jernkjeft.

Ester ser litt av farens ansikt i gittervinduet. Hårfestet, lokken som faller over pannen og litt av brillene. Da er det at han oppdager henne. De veksler blikk. Hånden hans finner gitteret i dørvinduet. Hun lukker øynene og angrer at hun så på. Hun ville ha skånet ham for ydmykelsen.

Derfor hører hun ikke med en gang at politimannen roper. Den svartkledde mannen peker. Hun forstår ikke. Slipper en av hendene som holder sykkelstyret. Peker på seg selv. Meg?

«Du, ja!»

Ester står som lammet. Hun får ikke til annet enn å stå stille og se på mannen som fekter med armene. Da skjønner hun.

«Se til å komme deg vekk!»

Politibilen skal rygge, og hun står i veien.

Med bøyd hode drar hun med seg sykkelen opp på fortauet. Skjermene skramler. Bilen kjører mot Østbanen. Den svinger rundt et hjørne og blir borte. Hun kaster et blikk over skulderen. En liten gruppe politifolk holder stadig på utenfor butikken. En av dem føyser nysgjerrige unna. En annen forsegler inngangsdøren med kjetting og hengelås. Den tredje maler med hvitt på døren. Stengt (Jøde)

Ester triller sykkelen bortover Torggata. Stanser opp. Hun aner ikke hvor hun er på vei. En person bak henne kolliderer nesten med sykkelen, banner og passerer. Ester ser omkring seg. Verden er som før. Folk strømmer fram og tilbake på fortauene. En kvinne koster utenfor inngangen til Christiania Dampkjøkken. Frisøren plasserer skiltet utenfor inngangsdøren sin. Slik er det å dø, tenker hun. Du er borte, men verden bryr seg ikke. Du dør og noen spiser en kringle. Hun fortsetter til fots med hendene på sykkelstyret og kjenner ikke annet enn at hun fryser. Lener sykkelen mot hoften, slipper styret. Hendene skjelver. Hun har stoppet opp ved kiosken med takreklame for Tenor halspastiller. En kvinne med handlenett kommer ut fra passasjen under Folketeateret. Ester registrerer den ferme skikkelsen i øyekroken. Synet er kjent. Den vaggende gangen, den utstrakte armen som liksom justerer balansen mens hun går, og den pussige hatten. Det er Ada som bor over gangen hjemme.

Ada griper henne i armen og sier at Ester ikke må gå hjem. Ester svarer automatisk. Hun vet det. Hun var der da de kom i dag tidlig. Ada ser seg rundt for å se om noen lytter. «Er det noe sted du kan være,» hvisker hun. «Holde deg unna politiet?»

Ester forsøker å tenke, nikker. «Jeg tror det.»

Ada legger armene om henne. Kroppen er stor og myk. Omfavnelsen gjør at Ester ikke klarer å hindre sykkelen i å ramle i bakken. Hun bøyer seg og løfter opp sykkelen, nikker igjen og forsikrer: «Jeg vet hvor jeg kan gå.»

II

Det bråker når hun trår. Motbakken i Uelands gate blir brattere, men Ester blir sittende på setet. Tar i med begge beina. Nærmer seg forlegningen med lastebilene og tyske soldater. Ser ned på forhjulet og skjermen, som er blitt skjev. Pedalen skraper mot en bulk i kjedekassen hver gang hun tråkker ned. Hun har ikke lagt merke til det før nå. Det må ha skjedd på Youngstorget da Ada klemte og sykkelen veltet. Hun er varm. Motbakken tar på. Det går saktere og saktere. Men hun vil ikke gå av sykkelen, vil ikke stanse foran soldatene.

Endelig er hun oppe, nå går det lettere. Hun fortsetter forbi ulvetrappen. Trærne på St. Hanshaugen har røde kroner. Hun svinger inn til venstre. Enda en stigning. Men så er det nedover igjen. Hun triller inn i gården.

Hun går opp trappene og banker på døren til en leilighet i andre. Tre kjappe, så en liten pause, en kort og tre dunk med lengre mellomrom.

Det er helt stille på innsiden.

Endelig høres lyden av vrideren som går rundt, døren blir åpnet og der står Åse med jentungen på armen. «Det er Ester,» sier Åse over skulderen og holder døren åpen.

En annen dag ville Ester snakket babyspråk, kløpet lille Turid på kinnet og dikket. Men ikke i dag. Ester går inn og spenner skoene av seg.

«Ester?»

Hun orker ikke møte venninnens bekymrede blikk med det samme. Går isteden ut på kjøkkenet. Her står Gerhard. Det ser ut som han er på vei ut, kledd i nikkers og ullgenser.

Gerhard henter ut av skapet en bunke aviser som bærer preg av nettopp å være stuet inn dit. «Du skremte oss,» sier han og henter opp en liten koffert, legger den på bordet og legger avisene nedi.

Ester plukker opp et eksemplar. Leser uten å få med seg teksten. Oppdager bare at avisen ser annerledes ut. Ingen tittel på tittelbladet.

«Hvor er avisnavnet?»

«De har bestemt seg for å ta det vekk.»

«Hvorfor det?»

«På grunn av den nye bestemmelsen. Dødsstraff.»

«De tror jeg risikerer mindre dødsstraff når jeg leverer avisene uten overskriften?»

Gerhard trekker på skuldrene. «Hvis du blir tatt, har du et argument. Du ante ikke at det var aviser du gikk rundt med.»

Ester ramler ned på en kjøkkenstol. Hun ser ned. Kjenner fortsatt Åses øyne hvile på seg.

«Ester, hva er det?»

Hun trekker pusten dypt inn. «De har tatt faren min.»

Der var det sagt. Katastrofen levert.

Det er blitt helt stille på kjøkkenet.

«Tyskerne?» Det er Gerhard som bryter stillheten.

«Hirden og politiet. De arresterer jøder. De kom på døren i dag tidlig for å hente pappa, men han var ikke der. Han har sovet i butikken siden hærverket begynte. Jeg skyndte meg ned for å si fra. Men rakk det ikke. Måtte se på da han ble arrestert. De har stengt butikken. Stengt den med kjetting.»

Ingen sier noe. Ester kjenner hun blir irritert på denne stillheten, medfølelsen og hjelpeløsheten.

«De kaster oss ut av leiligheten. Mamma har reist til farmor, og jeg kan ikke bo i mitt eget hjem.»

De to ser bare uforstående på henne.

«Det er sant. Vi er kastet ut. Nå er det blitt sånn som i Tyskland her også.»

Åse rekker barnet til Gerhard. Hun setter seg på huk og legger hendene på Esters knær.

«Du kan bo her.»

Ester rister på hodet.

Åse insisterer. «Du kan bo her. Ingen her kjenner deg, ingen her vet at du har jødepass.»

Ester rister på hodet. «Da vil de komme hit, og da vil dere bli tatt.» Selv om både hun og Åse vet at det er sant, kjennes det brutalt å være så avvisende. Hun legger til: «Å bo ved siden av en leir full av tyskere ville dessuten være et daglig mareritt.»

«Du kan i det minste være her til du får tenkt deg om.» Åse reiser seg opp og hekter jentungen på armen igjen.

Gerhard lukker kofferten med London-nytt. Han blir stående slik med hendene på kofferten, som i dype tanker. Til slutt sier han: «Det er bare fint hvis du blir her hos Åse noen dager, jeg må av gårde.»

Bli her noen dager, tenker Ester, hva med dagene etterpå? Hva med resten av livet?

«Men kanskje du skal la den turen i morgen bero?»

Ester rister på hodet.

Åse blander seg inn. «Jeg kan ta kofferten istedenfor henne i morgen.» Hun snur seg mot Ester. «Så kan du passe Turid mens jeg gjør det.»

«Nei, Åse. Min kontakt kjenner deg ikke.»

«Ester har rett,» sier Gerhard. «Kontakten hennes vil tro det er en provokasjon hvis du eller en annen møter opp. Det har ingen hensikt.»

Åse nikker. Hun forstår. «Men da blir du her til i morgen, i hvert fall?»

Ester nikker. «Jeg gjør visst det.»

Åse sier at hun bare skal skifte på ungen.

Ester spør om hun kan gjøre det. «Jeg vil gjerne tenke på noe annet.»

Hun bærer vesla med seg inn på det lille barnerommet. Legger Turid forsiktig ned på stellebordet. Det lille fjeset smiler. Føttene sparker klosset i været mens uvirkelig små fingre klamrer om Esters pekefinger. Vesla er kilen. Babyen lager sine pussige grimaser som ender i et hvin av fryd.

Bleien er hard og fuktig. Ester tar den av og griper en ny fille fra hyllen under bordet. Drysser talkum over stumpen og pakker den inn på ny. Hører Åse og Gerhard hviske sammen utenfor.

Ester napper den lille i hendene, og barnet smiler tannløst tilbake.

Ester lytter uten å ville det. Stemmene der ute er blitt skarpere.

De krangler, tenker hun og tenker at det handler om henne og angrer plutselig på at hun kom, angrer på at hun presset sine problemer på disse to som egentlig har nok med sitt eget.

Det blir helt stille igjen.

Deretter forsøker Åse å snakke med normal røst. Teatralsk, tenker Ester som kjenner de fleste nyansene i toneleiet hennes. Åse spør om Gerhard vet når han kommer tilbake, og Gerhard sier med tilgjort stemme at du vet du ikke må spørre meg om det. Deretter døren som slår igjen med et hardt smell før Gerhards trinn kan høres i trappen på vei ned.

Ester er ferdig, men er usikker på om hun skal gå ut fra værelset med en gang. Det er noe veldig privat over stillheten utenfor. Da hun til slutt åpner døren, renner det vann på kjøkkenet, og Åse står med ryggen til. Ester tenker at hun har grått, og nå vasker hun seg i ansiktet.

Ester lar venninnen være i fred. Går inn på stua. Legger Turid ned på teppet, griper ranglen som ligger her. Dingler den over det blide fjeset. Blir vàr en bevegelse i døren. Der står Åse og ser på med dratt fjes og tankene langt vekke.

Ester spør om Åse får gå i fred på gata for tyskerne, om hun får gå i fred i det hele tatt.

«Hvorfor spør du om det?»

«Fordi du er den peneste jeg vet om. Jeg tror tyskerne okkuperte landet bare for å fange deg.»

De veksler blikk. Åse presterer et sørgmodig smil før hun kommer inn til dem.

III

Da hun endelig hører romstering på kjøkkenet, trekker Ester i snoren og slipper. Fjæren ruller blendingsgardinet opp med et smell. Men rommet blir ikke lysere. Det er fortsatt grått ute, ikke natt og ikke dag. Morgen i oktober. Hun svinger beina ned på golvet. Blir sittende en stund og se tomt ut i luften før hun reiser seg, samler sammen klærne som ligger i lenestolen og går inn på kjøkkenet.

Åse sitter ved kjøkkenbordet og ammer Turid.

«Sovet godt?»

«Dessverre, nei, jeg har ikke lukket et øye i hele natt. «Ester går til utslagsvasken og fyller et glass vann i springen. Hun setter glasset ned og ser i veggen. Vil ikke si det som er verst å tenke på, at hun stanset på veien, at hun muligens kunne ha nådd fram til Kirkeristen tidligere, at ting ville vært annerledes hvis hun ikke bestandig gjorde ting feil. Men så merker hun Åses øyne på seg. «Hva er det?»

«Du er jo helt borte vekk, hører du ikke?»

«Hører hva?»

«Jeg sa jeg har varmet erstatningskaffe.»

Ester smiler, men takker nei. «Du vet, jeg har aldri vært spesielt glad i original kaffe heller.»

Hun ser for seg pappas blikk gjennom gitterhullet i jerndøren, det samme synet som har hjemsøkt henne hele natten.

Åse rekker henne en mugge. Det er varmt vann. Ester tar muggen med seg tilbake til værelset og vaskefatet i hjørnet. Ser seg i det smale speilet som står på kommoden, lent mot veggen. Hun varmer hendene i varmtvannet, kaster litt av det i ansiktet og ønsker hun hadde tannbørsten sin. Faller i staver nok en gang, men river seg til slutt løs fra egne tanker. Kler på seg ullstrømper, skjørt, blusen og genseren.

Da de etterpå sitter på hver sin side av kjøkkenbordet, sier hun at det også var litt nyttig å ligge slik og tenke.

Åse ser deltakende på henne. «Hva tror du de gjør?»

Ester forsøker å se uforstående ut. Kjenner at hun helst ikke vil snakke om det.

«Med faren din.»

Ester har ikke lyst til å spekulere. Kanskje vil det koke ned til en anklage knyttet til urmakerdriften, har hun tenkt i natt, kanskje de bare plaget ham med spørsmål noen timer før de slapp ham ut igjen. Hun har tenkt slike tanker uten helt å tro på dem, fordi plakaten på vinduet fortalte noe annet.

Utkastelse hjemmefra, stenging av butikken. Det som skjedde i går, er en ny omdreining i skrustikken. Ester får seg ikke til å tro at det blir den siste.

Åse klemmer hånden hennes.

De veksler blikk.

Ester sier at det for henne nå er bare én løsning, «Jeg må komme meg til Sverige. Fortest mulig.»

Åse legger barnet over skulderen for å få fram en rap. Klapper varlig på den lille ryggen. Rapen kommer ikke. Hun reiser seg og svinger rundt med barnet som virrer med hodet uten å være med på morens plan.

«Er du sikker?»

Ester har aldri vært sikrere. «De sier vi ikke eier tingene våre. Faren min kjøres vekk i en politibil og de stenger butikken med kjetting. Det er bare et spørsmål om tid før de henter meg også.»

Åse tier.

De ser på hverandre, og Ester vet ikke hva hun skal si for å lette på stemningen.

«Men hvordan kommer du deg til Sverige?»

«De jeg snakket om, på Carl Berner. Men jeg må ha penger. Klær. Jeg må hjem og pakke. Pappa trenger ikke pengene sine nå.»

«Men hva hvis …»

Ester avbryter henne. «Jeg må gjøre det!»

Hun hører selv hvor hard og irritert stemmen lyder. Men orker ikke å snakke mer og reiser seg opp, går ut i entreen. Finner fram skoene. Kipper dem på. Går ut i trappen. Doen er ledig. Hun går inn, hekter kroken på døren og blir stående. Noe kan fortelles. Men ikke alt. Når Ester overmannes av fortvilelse, som nå, blir hun stående og vente på at det skal gå over. Det er som om veggene i det lille værelset pulserer. Hun setter seg på setet. Det som skjedde i går, er et ledd i en lengre kjede som startet for lenge siden. Det hun må gjøre i dag, er å reagere mens hun fortsatt har en mulighet. Hun må trosse dem, Hun må hjem og pakke, forberede seg til reisen.

Ester kikker på klokken. Ser at hun har fått hastverk.

Hun går ut fra do og tilbake til leiligheten, inn på kjøkkenet. Vasker hendene i utslagsvasken før hun griper kofferten med aviser.

«Er du sikker på at du skal gjøre det der i dag, Ester?»

Åse har lagt ungen fra seg.

«Jeg kan ikke la være. Noen venter på meg.» Ester gir venninnen en klem. Det blir til en omfavnelse.

Åse svelger. «Ses vi før du reiser?»

De blir stående og se på hverandre og Ester kjenner at hun må svare ærlig. «Jeg vet ikke.»

Ingen av dem sier noe. Øynene til Åse er blanke og fuktige.

Ester løfter på kofferten. «På en måte er det deilig også, det å vite at dette er siste gang. Men nå må jeg gå.»

Så er hun ute av døren.

IV

Hun sparker til bulken på kjedekassen med hælen, løfter bakhjulet og drar pedalen en gang rundt. Ingen skrapelyd. Fester kofferten på bagasjebrettet med lærstroppen. Gjemmer fingrene i ermene på genseren idet hun setter seg på sykkelen. Det må ha vært ned mot null i natt. Fortsatt damper ånden hvit for hvert pust. Folk skal på jobb. Store grupper av mennesker venter på trikkestoppene. Ester fryser og holder vekselvis én hånd på styret og den andre i lommen på jakken. En bjelle klinger. Hun blir passert av to syklister med dårlig tid. Tråkkingen får i gang blodsirkulasjonen. Snart blir hun varm. På vei ned bakken mot Bislett kan hun holde begge hender på styret uten problemer. Vinden tar tak i håret og hun får tårer i øynene. En lastebil med tyske soldater på lasteplanet passerer. En av dem vinker til henne. Hun ser ned og konsentrerer seg om å holde farten oppe. Det går, inntil stigningen begynner i Hegdehaugsveien. Hun hører trikken komme skramlende bakfra og triller opp på fortauet. Hopper av og venter til trikken har passert før hun fortsetter. Dagen er blitt lysere, men fortsatt er det grått og kjølig.

Hun reiser seg i sykkelen og trår i motbakken. Kjenner at hun er sulten. Hun burde ha spist noe hos Åse, men hadde ikke hjerte til å tigge mat fra henne. På den annen side, det er mat i skapet hjemme. Straks hun tenker på hjemmet, blir hun usikker. Kan de ha byttet lås i leiligheten? Så fort går det ikke, tenker hun. Så mange er de ikke. Et lite øyeblikk tenker hun at de kan ha brukt kjetting, slik de gjorde på butikken, men hun slår tanken vekk. Hun skal inn og spise godt, pakke matpakke og klær. Hun blir igjen betenkt. Hvordan vil de reagere på gartneriet hvis hun bare dukker opp? Det får ikke hjelpe. Den sjansen må jeg ta. Jeg må hilse fra pappa. Han ga meg navnet. Han hadde planlagt at vi skulle reise sammen. Det må jeg si, fortelle tingene som de er. Nå er vi bare tre, mamma, bestemor og meg. Igjen kommer selvbebreidelsen veltende og hun tråkker hardere, trår som besatt for å presse disse tankene ut av kroppen.

Hun ser seg tilbake for å krysse over til andre siden idet hun nærmer seg Valkyrie plass. Hun reiser seg på pedalene og triller de siste meterne bort til stasjonsnedgangen. Hun stiller sykkelen inntil murveggen ved trappenedgangen. Hun er konsentrert, selv om bevegelsene er vante og innøvde. Hun løsner stroppen over den lille kofferten på bagasjebrettet, hele tiden med det samme stikket i magen som hun kjenner hver gang hun gjør dette. Som alltid tenker hun at noen ser på. Noen har sett alt. Noen har fulgt med på at hun kommer hit på de samme dagene, på sykkel, at hun bærer på en koffert, sekk eller veske, noen stripete som vil ha et privilegium eller flere rasjoneringskort. Noen som tenker at hun der, henne er det noe med. Som alltid retter Ester ryggen og lar blikket sveipe omkring for å oppdage nettopp denne spionen, men ser ham ikke, ser ingen. Isteden bærer hun med seg kofferten ned trappen under jorden.

På reposet der trappen deler seg ned til de to plattformene, stanser hun og kikker over murkanten og ned. Høyre plattform er tom for folk. Men det skal den ikke være. Hun liker ikke det hun ser og kaster et blikk på stasjonsuret.

Tiden er inne. Minuttviseren beveger seg et hakk, Samtidig høres et klikk i luften over skulderen hennes, som et knips utført av et usynlig menneske. Ester får en ekkel følelse og kjenner en frysning oppover ryggen. Vekten av kofferten tynger.

Ester sier til seg selv at det er hun som er tidlig ute. Nølende går hun ned trappen til høyre plattform der luften er rå og det trekker et gufs gjennom tunellen som alltid. Trekken får skjørtet til å blafre. Hun går sakte bortover perrongen mot benken. Setter seg. Det er helt stille i hallen, bortsett fra et svakt sus fra en bane som er i anmarsj. Det er antakelig den hun skal ta. Den hun skulle tatt hvis den andre kvinnen hadde vært her. Så hva skal hun gjøre nå når damen ikke er kommet?

Ester løfter hodet og ser rett fram. På plattformen vis-à-vis er det et fåtall personer. En av dem leser i en avis, en mann står med hendene i lommene. Ester lar blikket gli mot høyre og bort på benken hvor det sitter en kvinne.

Idet kvinnen på benken snur på hodet, ser Ester at det er damen hun har ventet på.

Ester reiser seg opp og vinker.

Kvinnen ser fort vekk.

I det samme vokser lyden til et brøl av komprimert luft og skrikende bremser idet vognene velter inn på stasjonen og stanser foran Ester.

Et lite sekund er det igjen helt stille før dørene slår opp.

Ingen går ut.

Noe skjer på motsatt plattform. Gjennom vinduene til vogna ser hun en mann speide mot seg idet han beveger seg hurtig bakover på plattformen, mot trappene.

Da skjønner Ester at det har skjedd.

Nå blir hun tatt.

Ester reiser seg opp. Overveier muligheten av flukt, tilbake samme vei som hun kom. Men da vil hun løpe rett i armene på mannen som nå er på vei opp trappen på motsatt side. Det er bare en eneste mulighet.

Hun lar kofferten stå. Pusten går tungt og beina kjennes kraftløse mens hun går over perrongen og inn i vogna.

Trikken står fortsatt stille.

Nå høres lyden av mannens løpende fottrinn i trappen. Lyden vokser i styrke. Skrittene er hammerslag. Skrittene kommer nærmere.

Ester kaster et blikk på skyvedøren inn til kupeen. Men hun tør ikke snu ryggen til lyden av skrittene i trappen. Hun blir stående og se ut på trinnene. Der kommer en sko til syne, og et nikkerskledd buksebein.

Med et tørt smell slår døren igjen.

Vogna rykker på seg idet den starter opp, triller framover, sakte, altfor sakte, for nå er mannen utenfor og han ser rett på henne, gjennom glasset i døren idet Ester rygger mot veggen, møter det harde blikket til mannen som dunker neven i døren uten at trikken stanser. Mannen løper langs vogna og slår i døren, men trikken stanser ikke, og nå er farten til trikken større enn farten til mannen, for trikken drar fra. Avstanden mellom vogna og mannen øker. Så er vogna inne i tunellen og mørket.

Ester griper en av hempene som henger fra taket, for ikke å falle. Hun kjenner blodsmak i munnen nå. Et brak lyder, og Ester søkker i knærne av skrekk.

Det er konduktøren som river opp skyvedøren inn til kupeen. Bredbeint, i uniform. Han spør hvor hun skal.

V

Ester betaler, men blir stående ved døren for å gå av på første stopp. Utålmodig venter hun på at doningen skal stanse og dørene åpnes. Endelig står trikken stille på Majorstua stasjon. Hun hopper av, løper framover og ned trappene i undergangen som fører til andre siden. Hun puster med åpen munn, løper opp trappen på motsatt perrong.

Her tvinger hun seg til å gå sakte, forsøker å puste normalt, spaserer så rolig hun klarer tilbake mot Majorstuhuset. Kaster et blikk til venstre. Ser en mann komme sprintende nedover skråplanet mot plattformen på andre siden av skinnene. Kan det være samme mann? Kan han ha løpt så fort?

Ester tvinger seg til å gå enda saktere.

Mannen har på skyggelue. Han baner seg vei, Det ligner mannen fra Valkyrie plass. Nikkers. Det må være ham. Han må ha snudd og løpt opp trappen øyeblikkelig. Og nå går han bortover perrongen og speider. Han stanser, skygger for øynene og ser etter trikken hun var med. Hun ser ikke den veien. Ester ser ned i bakken nå. Hun er snart ute. Hun går sammen med en flokk andre passasjerer.

Sykkelen, tenker hun.

Men hun kan ikke hente den, ikke nå. Det kan Åse gjøre, Kanskje i kveld. Kanskje i morgen.

VI

Trekronene strekker nakne greiner mot himmelen, og Ester vasser i løv nedover Kirkeveien. Det er som å subbe i farget papir. En annen dag ville hun ha sparket i løvet, gledet seg over fargene. Nå går hun kontrollert med vaktsomt blikk. Det durer i motoren til en maskin, og noen arbeidere roper til hverandre. Det bygges søyler til en port foran inngangen til Vigelandsparken. Ester må passere klynger med tyske soldater. Hun ser ned mens hun smyger seg mellom uniformsryggene og forsøker å tenke på noe annet. Får det ikke til. Heller ikke da hun tror hun er forbi, tør hun se opp for å sjekke. Ser på skoene sine. De begynner å bli slitte. Faren hennes har terpet på det, spar på skoene, Ester. Ta trikken, sykle, men gå minst mulig.

Hun fortsetter med blikket boret ned i fortauet. Svinger til venstre inn Frognerveien. Nå går hun sin gamle skolevei hjemover. Gårsdagen virker som for lenge, lenge siden. Først da hun svinger inn Eckersbergs gate, løfter hun hodet, saktner farten og ser seg om. Alt virker vanlig og stille. Ingen mennesker ute, ingen biler. Hun stanser helt opp utenfor inngangen til nummer 10. Sjekker igjen. Ser oppover gata, nedover gata.

Hun går først forbi inngangen. Stanser. Tenker nok en gang at det å arrestere faren hennes var skremsel. De sjekket papirene hans og slapp ham løs i går kveld eller i natt. Kanskje han er hjemme allerede. Kanskje alle er der. Venter på henne.

Samtidig som hun ser for seg dette, vet hun at det er drømmerier. Ønsketenking. Hun ser opp mot vinduene i leiligheten. Alt ser ut som vanlig.

Hun bestemmer seg. Går til inngangen. Åpner døren. Går inn. Trekker inn den vante lukten av trappen hjemme. Men sinnsstemningen endrer seg ikke. Redselen forsvinner ikke. Det kjennes som at hun drar på en kappe av ubehag.

Hun nøler på trappeavsatsen. Puster dypt inn og tvinger seg selv til å fortsette en etasje opp. Svinger forbi dørene og fortsetter.

Hun stanser på avsatsen øverst og tar inn situasjonen.

Hun vet ikke hva hun hadde ventet, men det var absolutt ikke dette. Døren inn til familiens leilighet er brutt opp. Ester registrerer det som har skjedd med samme døde blikk som hun har sett alt med siden faren hennes ble slept inn i politibilen: Det er hvite fliser i karmen, en splint peker ut der låsen har sittet, og døren står på gløtt.

Synet av splinter i dørkarmen er det ugjendrivelige beviset. Ønsket ble ikke innfridd. Faren er ikke løslatt. Moren hennes er fremdeles hos farmor. Og hirden har vært her igjen. De tvang seg inn, flerret døren opp, og Ester ser for seg kråker, svarte kråker med fettede nebb, som hopper omkring på kadavre i skogen.

Hun blir stående og se på den ødelagte døren og lytte. Alt hun hører, er trappens vanlige stillhet. Hun løfter hånden, tar på døren, skyver den opp. Den piper svakt i hengslene. Hun går inn. Stanser. Blir igjen stående stille og lytte. Entreen ser ut som alltid. Mammas finkåpe og pappas ene støvfrakk henger slik de gjør til vanlig, og ikke en lyd høres.

Men de har vært her. De har ødelagt døren. Trengt seg inn. Det slår henne at de fortsatt kan være her, bare i et annet værelse. Hun blir derfor fortsatt stående musestille og lytte, men hører ingenting. Sier til seg selv at de som brøt seg inn, ikke ville være så stille. Hvis de ikke …

Hvis ikke de venter på henne.

Hun tvinger seg selv til å gå videre. Skyver døren opp og går inn i farens arbeidsværelse. Her ligger ting strødd utover golvet, papirer omkring arkivet hans, skuffene er dratt ut. Beholderen med blekk på skrivebordet er veltet. En svær svart flekk har spredt seg utover skriveunderlaget og over på treverket. Også skuffene i skrivebordet er brutt opp. Det er hvite fliser omkring låskassene. Foten subber i et ark. Hun fryser til av lyden. Står stille noen sekunder. Nysgjerrigheten driver henne videre. Hun tvinger seg forbi sin egen redsel og fortsetter bort til skrivebordet. Hun holder om skuffen i skrivebordet. Drar den helt ut. Skuffen er tom. Det synker i henne da hun ser det. Allikevel må hun sjekke. Saumfare skuffen med hendene. Neste skuff. Stikke hånden inn og lete uten å finne. Fortvilelsen tåker til blikket. Hvordan skal hun og de andre nå klare å komme seg vekk?

Da lyder et dunk fra sideværelset.

Hun huker seg hurtig ned bak skrivebordet. Blir sittende urørlig. Hører sine egne hjerteslag. Hun tenker at den som befinner seg der inne, er nødt til å høre hjertet hennes hamre, lukte redselen, lukte svetten hennes. Den som er der inne, er nødt til å skjønne hvor hun gjemmer seg.

Døren knirker svakt idet den glir opp. Men ingen skritt høres. Stillheten vedvarer. Hvorfor kommer ingen inn? Hun klamrer armene omkring knærne så hardt at det gjør vondt.

Det gjør virkelig vondt.

Var lyden hun hørte, bare innbilning?

Til slutt presser hun seg til å strekke hals og kikke fram.

Den røde katten sitter i døråpningen. Da den oppdager henne, reiser den seg opp og kommer inn gjennom døren. Spankulerer med halen i været bort til henne, stryker seg inntil beina hennes og begynner å male.

Lettelsen blir til et stønn idet hun snubler fram. Griper Pus. Reiser seg opp med katten i armene og borer ansiktet ned i pelsen. Hun ler høyt. «Var det bare deg?»

Ester kjenner seg modigere nå som hun ikke lenger er alene. Hun går inn i stua med flygelet. Familiens nøttebrune og skinnende blanke Steinway. Synet av flygelet er som å se inn i et bilde fra en annen tid, før gårsdagen, Hun ser for seg bestemoren i stolen, ser for seg faren med pipe i munnviken mens han lytter til musikken med lukkede øyne. Hun tenker at nå er jeg piken med fyrstikkene, nå er det jeg som drømmer fram velvære som en gang fantes.

Hun må snakke med dem.

Hun slipper katten ned på lokket over tangentene. Snur seg mot telefonen. Løfter av røret, sveiver og ber sentralen om nummeret.

Ester puster ut og lukker øynene da hun endelig hører morens stemme:

«Gudskjelov, Ester. Jeg trodde noe var skjedd med deg. Men hvor i alle dager har du vært? Vi har vært så redde for deg.»

«De tok pappa,» sier Ester og kjemper for å holde stemmen normal. «Jeg rakk ikke fram i tide.» Samtidig tenker hun at damen på sentralen lytter. Noen har fått beskjed om at telefonen til Lemkow ikke er privat.

Moren sier hun vet det. «Politiet sa det da de var her, hos farmor.»

Ester forteller at hun så på da han ble arrestert, at hun kom akkurat litt for sent. Hun prøver å la være, men klarer ikke. Hun begynner å gråte og klandrer seg selv for å gjøre situasjonen verre med slik sipping. Hun vil ikke at moren skal trøste henne, det er andre som trenger den omsorgen mer.

«Det er ikke er din skyld, Ester.»

Da tenker Ester at hun kan ikke bruke opp tiden på å få moren til å si dumme ting. Hun må være sterk. Hun må skjerpe seg.

Moren spør om hun er der fortsatt.

Ester sier at de har vært her, at utgangsdøren er i stykker. «Jeg tror den er brutt opp. Pappas skrivebord er brutt opp og tingene der er borte.»

Moren blir stille. Spør til slutt: «Alt? Du vet hva jeg mener. Er alt det borte?»

«Ja.»

«Finnes det da ingen grenser for denne ondskapen?» Fortvilelsen i morens stemme gjør sterkere inntrykk enn ordene. Ester trekker pusten. «Mamma, vi må bort herfra. Jeg tror vi må dra nå.»

«Jeg kan ikke reise fra pappa, Ester. Ikke før jeg vet mer om hva de vil med ham. Hvis de har tatt tingene i skrivebordet, er vi blitt fattige. Kan du se etter smykkene mine?» Ester legger røret ned og går inn på foreldrenes soverom. Katten sitter på flygelet og følger henne med øynene. Den koser seg. Tramper ørlite med forlabbene. Den tror verden er slik den var i går. Tror verden vil fortsette å være slik, alltid.

Ester er inne på soverommet. Hun ser med en gang hva som er skjedd. Hun går tilbake, løfter røret. Trekker pusten.

«De er borte.»

Ester hører en bil stanse utenfor.

Hun vet hva som skjer. Allikevel slipper hun røret og kikker ut. Hun fikk rett. Uniformerte menn. Hun løfter røret igjen. «Mamma, jeg må gå. De kommer hit igjen.» Hun legger på. Møter blikket til katten. Bestemmer seg og tar den i armene. Går ut gjennom den ødelagte døren.

I det samme slår det i utgangsdøren nede.

VII

Ester lar døren gli igjen uten å lage lyd. Blir stående stille med katten i armene.

Hun kikker ned. Svarte uniformsermer på rekkverket. Trampingen drønner mellom veggene.

Da glir døren til naboen opp. Ada står i døren. Vinker Ester til seg. Ester går inn. Ada lukker døren lydløst. Slipper vrideren i låsen.

De to sier ingenting, blir bare stående og holde omkring hverandre. Katten begynner å male igjen. Ester slipper den ned. Den spankulerer innover i Adas leilighet med halen i været.

Ester griper en flik i gardinet over glasset i døren. Hun strekker seg på tå og kikker ut. To menn i hirdens uniform og en mann i sivile klær studerer den ødelagte dørkarmen. Det begynner å verke i Esters leggmuskler. Endelig går alle tre inn i leiligheten. Ester gir Ada en klem, trekker pusten dypt og frigjør seg fra Adas armer for å gå.

Ada rister på hodet. Prøver å holde henne igjen.

Ester mimer: Jeg må. Hun slår blikket ned. Kommer på noe. Mimer igjen: Ta vare på Pus!

Ada nikker. Griper igjen vrideren og åpner døren lydløst.

Ester smetter ut i trappen. Hun småløper, forsøker å gå helt inntil veggen for ikke å lage lyder på trinnene.

Endelig nede. Hun løper mot utgangsdøren og river den opp.

En svart bil står parkert ved fortauet. En mann i hirduniform røyker på en sigarett og lener seg mot panseret til bilen. Ester oppdager det litt for sent. Det er ikke smart å snu nå. Hun fortsetter rett fram. Trekker pusten dypt. Svinger til venstre. Klar til å passere bilen og mannen i uniform. Da ser hun ned på en svart, blank støvel som henger i luften foran henne og sperrer veien.

Hun stanser.

Mannen i uniform ser på henne med smale øyne og lukker leppene om sigaretten. Huden er blek, og han har kviser på siden av munnen og i tinningen. Han er ung, kanskje yngre enn henne. En bondegutt, tenker hun. Kanskje atten, kanskje nitten. En som kan stanse henne bare ved å løfte et bein. Han har nok gjort det før mot andre. Hvem vet hva denne stakkaren har gjort til nå? Hun ser ham inn i øynene. Møter det selvsikre blikket og registrerer at han patter påtatt karslig på sigaretten. Hun ser at det koster ham å holde seg uberørt.

Hun ser igjen ned på den løftede støvelen uten å si noe. Så kjenner hun et klaps på rumpa idet han senker foten. Hun fortsetter med bøyd hode. Det brenner i baken der han slo. Jeg skulle ha slått tilbake, tenker hun, gitt ham en ørefik. Er det mistenkelig ikke å gjøre det?

Det brenner i nakken også. Blikket hans eller noe annet. Hun krysser gata. Fortsetter langs fortauet på motsatt side. Gatekrysset kommer nærmere.

Trikken skramler forbi på Frognerveien. Bråket gjør at hun ikke hører hva som skjer lenger bak. Trikken forsvinner. To meter igjen. Nå tør hun endelig kaste et blikk over skulderen. De to hirdmennene og mannen i sivil har kommet ut av gården. Alle fire står ved bilen og ser etter henne. Hun tvinger seg til å gå rolig det siste stykket. Runder hjørnet. Ute av syne. Hun begynner å løpe. Trikken er på vei mot holdeplassen ved Frogner kino. Hun øker farten, krysser Odins gate. Trikken har stanset. Hun hikster etter pust og krysser neste tverrgate. Hun gir blaffen i hvordan hun ser ut nå. Den trikken skal hun være med. Hun langer ut. Trikken setter seg i bevegelse. Hun vil klare det. Øker farten igjen. Tar sats og hopper opp på perrongen bak. Kjenner blodsmak i munnen og står med hivende bryst og tar seg inn. Blikket er rettet mot hjørnet ved Eckersbergs gate. Avstanden til hjørnet blir større og større, og ingen uniformerte viser seg.