Bjørn Ingvaldsen

Tryllemannen

Gyldendal

Det lyner ute. Og jeg tenker på Tryllemannen.

Jeg vet ikke når jeg hørte om Tryllemannen første gang. Sikkert lenge før jeg kunne snakke selv, kanskje før jeg kunne tenke. Alle snakket om ham. Men ingen trodde på det. Det var slikt andre skremte oss med. Vi som var små, vi som var redde. Vi som måtte skremmes. Da snakket de om Tryllemannen. Han var noe mystisk. Akkurat som julenissen eller tannfeen. Eller som troll, hekser, spøkelser og underjordiske. Alle hørte om dem, men ingen trodde på dem. Ingen vil tro på dem. Men er man alene i en mørk skog midt på natta, er det lett å tro at det finnes noen der ute. Der i mørket. Noen som vil ta en.

En slik var Tryllemannen.

Jeg har aldri vært mørkredd.

Hvis noen unger ble borte, hvis noen måtte lete etter dem. Rope. Da ble det alltid sagt at de var tatt av Tryllemannen. Det var noe vi hadde hørt bestandig. Tryllemannen tok unger. Ingen visste hvor vi hadde hørt det. Det bare var slik. Heldigvis dukket de alltid opp igjen, de som var borte. De hadde bare glemt tiden eller rotet seg bort. Kanskje var de hos noen venner og hadde ikke lyst til å gå hjem. Det var ingen som hadde tatt dem. Ingen kidnappere. Ingen onde. Ingen slemme menn. Alle var snille. Veldig snille. Tryllemannen fantes ikke. Han var bare en figur. Slik som Dracula eller Frankenstein.

Trodde jeg.

Vi var på skolen. Det regnet ute. Skoene mine var våte. De andre i klassen hadde visst støvler. Støvler med snøring foran. Jeg hadde joggesko. Under den ene var det en sprekk. Jeg kunne merke at vannet fra de våte sokkene rant ut gjennom sprekken. Vinduet i klasserommet var dekt av dugg. Noen prøvde å tørke duggen bort med hånda, det gikk ikke, vi var mange våte unger der inne. Noen hvisket. De hadde sett noe i friminuttet. Alle hvisket. Læreren ba oss være stille. Ingen hørte etter. Læreren spurte hva som var galt. Noen rakte opp hånda. Læreren pekte på ei jente. Hun sa at noen hadde sagt at noen hadde hørt fra noen andre, noen større, at noen hadde sagt at noen hadde sett Tryllemannen der ute. Alle var redde. Ingen ville gå ut. Han kunne ta dem. Ta oss. Gjøre noe. Noe fryktelig. Noe alle var redde for. Ingen vågde å gå hjem. Fordi han var der ute. Han.

Tryllemannen.

Læreren ba oss roe oss ned. Ingen skulle ta noen. Han hadde aldri hørt om noen tryllemann. Læreren var ny, snakket en fremmed dialekt, han fortalte en historie om Den Sorte Dame, hun som skremte alle barna, alle var redde henne, men hun fantes ikke. Hun fantes ikke, ropte læreren. Hun var ikke noe å være redd for. Hun finnes ikke.

Da. Akkurat der, i det klasserommet, skjønte jeg at Tryllemannen fantes. Vi så et lysglimt, så hørte vi et smell. Noen ropte. Lysglimtet var lyn. Smellet var torden. Det var lysglimtet som gjorde at jeg visste at han fantes. Lysglimtet var et signal. Et hemmelig tegn. Det regnet enda mer der ute. Læreren sa at vi kunne få være inne i friminuttet. De som ville. Bare jeg gikk ut. Helt ut i skolegården. Der presset jeg meg inntil en vegg, for ikke å bli enda våtere. Jeg presset meg inntil veggen og stirret ut i regnet. Det var så kraftig at det så ut som om det kom opp av bakken og sprutet oppover. Men jeg visste at det gjorde det ikke, det var bare dråpene som spratt så kraftig. Langt der ute kunne jeg se noe. Det kom et nytt lynglimt, det lyste ham opp. En mann. En lang frakk, ei hette, en mørk skikkelse som gikk langs veien utenfor skolegården. Så ble han borte.

Det var første gang jeg så Tryllemannen.

I dagene etterpå snakket alle om ham. Mange hadde sett ham, og alle visste noe om ham. Han var farlig. Han lokket til seg barn og gjorde ting med dem. Fæle ting. Ulovlige ting. Derfor hadde han vært borte i mange år. I fengsel, sa noen. På sykehus, sa andre. Sykehus for slike som er farlige. Nå var han her igjen. Sikkert for å lokke barn. Små gutter. For Tryllemannen kunne noe som barn likte. Han kunne trylle. Han kunne vise dem kunster ingen skjønte hvordan han fikk til. Få ting til å forsvinne, få ting til å sveve i løse lufta. Få ting til å dukke opp. Godteri. Det var slikt han kunne. Derfor gikk de til ham. For å få se. For å få godteri. Derfor var han en tryllemann.

Lærerne på skolen snakket om ham. Sa at vi ikke måtte snakke med ham. Ikke med noen fremmede. Mange ble fulgt på skolen og hentet etterpå. En dag var det en politibil utenfor skolegården. Den sto der hele dagen, men vi så ikke noen politifolk. Noen sa at de lette etter Tryllemannen i skogen. Noen sa at han burde drepes. Det hadde noen voksne sagt. Fanget de ham, burde de drepe ham. Få ham bort. For alltid. Jeg spurte mamma om hun var redd for meg, om hun skulle følge meg til skolen, om hun skulle hente meg. Mamma skulle ikke følge meg. Jeg måtte klare meg selv om morgenen. Slik jeg pleide.

Etter noen uker var snakket over. Ingen ble fulgt til skolen lenger, og ingen så noen politibiler utenfor skolen. Og de som hadde sett Tryllemannen, hadde visst bare hørt om noen andre som hadde sett ham. Det hadde sikkert bare vært en gammel mann på tur. Eller en som hadde kledd seg ut. En som ville skremme unger. Det hendte noen ropte at de så ham. Men det var bare tull. Som å rope bø. Ingen så ham.

Skolen var snart slutt, og det var sommer. Vi skulle på tur, avslutningstur, kose oss ute i skogen et sted, et sted ved et tjern, brenne bål. Steke pølser. Jeg fant tomflasker på et sted jeg visste om, et sted der folk pleide å drikke øl. Dem pantet jeg og kjøpte ei pakke pølser for. Og ei flaske brus. Klassen skulle sykle. Jeg kunne si at sykkelen min var ødelagt og at jeg heller ville gå, men da hadde jeg sikkert ikke fått bli med. Derfor sa jeg ikke noe, bare gikk mot skogen og stien inn til tjernet. Ingen la merke til at jeg plutselig bare var der. Noen hadde syklet fort, noen syklet seint, noen kom sammen med læreren. Jeg bare dukket fram og var med. Så lekte vi og koste oss. Stekte pølser på lange greiner vi stakk inn i bålet. Noen hadde med ketsjup, jeg tok litt, ingen sa at jeg ikke fikk lov. Jeg fikk sikkert lov. Læreren hadde skrevet noe, vi skulle si noen ord. Så puttet han det innimellom det han hadde skrevet og lagde en historie. En rar historie. Alle lo. Vi hadde konkurranse, tre på hvert lag. Ingen sa at jeg ikke fikk være med på laget. Vi skulle samle steiner og kongler, stable dem opp, et lag med stein og et lag med kongler. De som fikk det høyeste vant. Men det var ikke noen premie til vinnerne. Så skulle vi hjem igjen. Noen løp til syklene sine og bare stakk, noen var trege, og noen syklet med læreren. Ingen så at jeg gjemte meg bak en stein. Jeg plukket opp tomflaskene de andre hadde kastet i søppeldunken. Så gikk jeg hjemover. Jeg hadde pølser igjen i sekken. Dem kunne jeg spise til middag. Kanskje mamma også ville ha pølser. Hvis hun var hjemme. Noen ganger var hun det. Hvis ikke ble det fire på meg. Pølser er gode kalde også.

Det var stille i skogen. Derfor gikk jeg stille. Kanskje jeg fikk se noe. Et dyr. Et rådyr, kanskje. Eller en rev. De fantes i skogen her. Vi hadde sett spor etter dem på natursti. Noen steder stoppet jeg opp, lyttet. De eneste lydene jeg hørte, var fugler oppe i trærne. Kanskje reven og rådyrene bare var ute om nettene? Eller tidlig om morgenen? Jeg kunne jo vente til det ble mørkt. Sitte helt stille på en stein og bare vente. Spise pølsene mine. Men jeg leste et sted at rådyr kjenner lukten av mennesker på lang avstand. Kanskje pølselukt ville skremme dem bort. Da ville alt være bortkastet. Kanskje mamma ville oppdage at jeg ikke kom hjem.

Det kunne jo hende.

Jeg gikk hjemover. Flere steder på stien kunne jeg se merker etter sykkeldekkene til de i klassen. Det er ganske stor forskjell på sykkeldekk. Nesten som dyrespor. Alle lager sine egne avtrykk. Jeg lagde mine. Når jeg snudde meg, kunne jeg se fotsporene jeg hadde lagd på de stedene det var litt vått. Jeg var sikkert lett å kjenne igjen, jeg også, på sprekken i den ene skoen.

Jeg tråkket i de bredeste sykkelsporene. Ødela dem. Sparket til steiner, røsket opp gresstrå, tygde på dem. Jeg tenkte på at noen eide skogen, noen rike, kanskje noen slemme og rike. Eller snille. Noen som lot dyrene være i fred. Kanskje jeg egentlig ikke hadde lov til å gå her? Vi eide ikke noen skog, ikke et tre engang. Eide noen fuglene også? Og rådyrene? Sikkert ikke. Ingen kan vel eie dem. Ingen eier meg heller. Bare jeg. Jeg begynte å synge. Langt inne i skogen, på en grusvei som var så smal at ingen biler hadde lov til å kjøre på den. Bare sykler. Sykler og barnevogner. Der gikk jeg og sang. Så ropte noen på meg. En mann. Jeg sang fortsatt. Det var navnet mitt. Stemmen til en mann. Jeg snudde meg, så bak meg, kikket opp i trærne. Det var ingen der. Men han ropte navnet mitt.

Otto.

Jeg svarte ikke. Løp litt. Ikke veldig fort, men jeg løp. Sekken på ryggen var full, det var mange tomflasker i den, de klirret. Stemmen ropte igjen. Nå stoppet jeg. Svarte.

Otto!

Ja.

Otto!

Ja. Hvem er det?

Det var stemmen til en mann. En voksen en. Ikke noen i klassen, ikke noen på skolen. Kanskje det var noen som hadde kommet for å se etter meg, se hvor jeg var blitt av, kanskje en politi, kanskje noen hadde sagt at jeg ikke hadde sykkel. Men hvor var han? Det var ingen å se. Bare store, gamle trær, juletrær som burde vært hogd for tusen juler siden. Bare trær. Ingen politimann. Ingen i det hele tatt.

Otto!

Ja. Her er jeg.

Kom, Otto.

Nei.

Jeg løp igjen, løp alt jeg kunne, bort fra stemmen, bort fra skogen, jeg løp helt hjem.