Jan Ove Ekeberg

Den barmhjertige terroristen

Kriminalroman

Helmandprovinsen, Afghanistan,
to år tidligere

Han ventet på døden. Men den kom ikke.

Bare den lammende følelsen steg til en smerte han aldri før hadde kjent. Som smeltet metall rant den gjennom kroppen og satte nervene i brann. Smerten stoppet ikke, men presset seg videre til de innerste cellene i hjernen. Så åt smerten seg også inn i skjelettet.

Han skjønte det var en slik smerte du ber om å få slippe unna med døden.

Men døden kom ikke, og han fortsatte å skyte blindt ut i natten. Spredte ilden inn i den trange kløfta, der han visste fienden kom mot ham. Å sikte var umulig. Men det gjorde ingenting. Lyden av maskingeværet ville holde dem unna de nødvendige minuttene.

Selvfølgelig hadde de lagt ut miner. Det var slik de beskyttet seg mot fiender som ham.

Han hadde nektet soldatene sine å ta ham med seg. Så skadd som han var, ville det sinke troppen. Da ville de dø alle sammen. Løytnanten hans hadde forsøkt å overhøre det, men bøyde seg til slutt for en klar ordre om å bringe mennene i sikkerhet.

De hadde lagt igjen maskingeværet. Sanitetskorporalen hadde bandasjert ham, men ikke helt klart å stanse blodet som rant fra benstumpene. En håndfull tabletter med amfetamin lå i brystlommen. Han hadde en ekstra vannflaske.

Så kunne han dekke retretten. Til døden kom. Den langsomme døden, som han fortsatt ventet på.

Klapringen fra helikoptrene var svak. Men han kunne høre den, og så for seg hva som skjedde. Troppen hans klatret om bord i det store, amerikanske helikopteret. Chinooken ville fly dem tilbake til basen.

Oppdraget hans var fullført nå. Han slapp avtrekkeren. Stillheten var befriende. Et kort øyeblikk lindret den kalde vinden smertene.

Han la seg på siden. Ventet på det siste skuddet som skulle avfyres. Skuddet som ville befri ham fra smertene.

Faren hans hadde også vært her. Det var snart femti år siden. Han hadde bygd en bro, inne i disse vakre fjellene. Hvor så mange kriger var blitt utkjempet, og alltid blitt vunnet av dem som bodde her: pashtunerne – krigerfolket.

Så kunne han se dem. Uten en lyd var de kommet helt innpå ham. Han ville ikke ha klart å stoppe dem uansett.

Gruppen av menn betraktet ham. Bare én kom frem. En tynn, kortvokst skikkelse.

Kalasjnikoven vippet i hånden. Om skuddet kom mot hodet, ville han ikke engang høre smellet. Et rødt skjerf skjulte alt uten øynene. Han møtte talibanerens blikk. Det var noe med øynene han ikke helt skjønte.

Skikkelsen bøyde seg over ham. Kniven var krum med et mørkt skjefte. Krag kjente hvordan den lemlestede kroppen forberedte seg på smerten fra en snittet hals.

Det var ikke lenge igjen nå.

Han hadde aldri skjønt hvordan mennesker kunne se på døden som en befrier. Først nå skjønte han.

Så skar talibaneren av kjedet med soldatmerket. Merket forsvant inn i den side kappen.

Han kjente en hånd mot pannen. En underlig varme spredte seg i kroppen. Smertene avtok. Så underlig det enn hørtes, hadde den varme hånden stilnet stormen av pine i ham.

Han falt bakover da hånden ble trukket tilbake. Som om hele han i en kraftanstrengelse var blitt trukket opp etter denne varme hånden. Skikkelsen over ham reiste seg og ga et tegn. Ute i mørket ropte en annen av talibanerne en kort kommando.

Så ble alt stille. Ikke noe skudd var blitt avfyrt. Døden lot uforståelig nok vente på seg.

Skulle han kjempe mot det evige mørket?

Refleksene hans ga ham ikke noe valg. Det var slik han var trent. Å kjempe for å overleve var det han kunne best.

Månen lyste svakt over sandsletta under ham. Det var dit han måtte komme seg: fire kilometer. Én time, maks to, for soldatene hans i taktisk fremrykking. For ham ventet trolig evigheten.

Høyre albue støtte mot en stein. Han trakk den litt nærmere kroppen. Så la han la vekt på den og trakk seg fremover. Venstre albue var svakere. Hvert kvarter drakk han en liten slurk vann: hver time en ny tablett med amfetamin.

Hvorfor hadde de ikke skutt ham?

Tid og sted forsvant nedover i bevisstheten. Også det rungende spørsmålet ble svakere, ubesvart og vagt. Alt ble begravd i smertene.

Nede på sletta, ikke langt fra avtalt punkt for pickup, trykket han på nødpeilesenderen. Så lukket han øynene og gled inn i et mørke som var svartere enn den afghanske natten.

Da han åpnet dem igjen, var det mot et skimrende lys. Han tenkte det var sola som skinte hvitt over ham. Mot lyset kunne han skimte konturene av tildekkede ansikter.

Før de la en maske over ansiktet hans og han på nytt gled inn i en mørk stillhet, skjønte han at det ikke var sola som skinte så sterkt, men lysene i en operasjonsstue.

Dag 1. Operasjon O.

Sprengstoffet acetonperoksid er relativt enkelt å fremstille og har blitt brukt i flere terrorangrep. Det er blant annet antatt at dette stoffet ble benyttet da et passasjerfly fra Pan Am ble sprengt og styrtet nær byen Lockerbie 21. desember 1988.

På grunn av høy følsomhet og derav følgende fare for uønsket detonasjon på grunn av slag, friksjon og gnister har acetonperoksid fått tilnavnet «Satans mor».

1. Karl Johans gate ved Stortinget, Oslo, kl. 04.50

Spikeren hadde gått gjennom hånden og et stykke inn i døren. I lyset fra prosjektørene var bare den ene hånden synlig. Den andre lå i en skygge mot det svarte dørbladet. Men det var lett å tenke seg at også den andre hånden var spikret fast på samme måte.

Mannen sto nemlig med armene rett ut til sidene, som om han var hengt opp på et kors.

Politiinspektør Asbjørn Krag holdt den lille militærkikkerten så stille som mulig. Det var Ansgar Solvik, tidligere vekkelsespredikant, nå stortingsrepresentant, som var spikret fast på sidedøren til Stortinget: inngangen der turistene ble sluppet inn for omvisninger. Gjerningsmennene hadde åpenbart ikke tatt sjansen på å spikre offeret sitt til hovedinngangen på Løvebakken, som var bedre bevoktet.

Krag og alle andre som fulgte med i samfunnsdebatten, kjente godt til Ansgar Solvik, kristenfundamentalist og landets mest iherdige forsvarer av kampen mot islamisme.

Munnen var teipet igjen, men stortingspolitikeren levde. Han var også ved bevissthet. Øynene var åpne i en glipe mot det skarpe lyset fra prosjektørene politiet hadde satt opp. I perioder beveget Solvik ansiktet i raske bevegelser, trolig forsøkte han å kvitte seg med teipen.

Smerter og frykt vokser sammen til en felles følelse, tenkte Krag. Det er det som har skjedd med Solvik nå. Han kan ikke skille smertene i de fastspikrede hendene fra frykten for å miste livet. Solvik ville kjenne smertene først når han var blitt reddet.

Men det var et problem med å komme den stakkars mannen til unnsetning: Han hadde en vest på overkroppen. En svart vest, tydelig hjemmelaget, og med store lommer. Ut av lommene gikk røde og blå ledninger til en svart boks.

I et sekund så Krag for seg hvordan vesten detonerte og biter av et menneske ble slynget utover Karl Johans gate … Han tvang bort det indre synet, men visste at det ville dukke opp igjen. Han hadde hatt bilder i hodet siden han var en liten gutt: sett ting som ennå ikke hadde skjedd.

En psykolog hadde kalt bildene ekstrasensorisk persepsjon. Krag husket ordet og psykologens beskrivelse av fenomenet, men trodde ikke et sekund på det. Bildene i hodet var bare plagsomme. De tok fokus vekk fra det som kunne ses, høres og bevises.

Og de hadde allerede noen uomtvistelige fakta:

For halvannen time siden hadde stortingsvaktene fått en oppringning. Vakten som hadde tatt samtalen, fikk beskjed om at Ansgar Solvik ville bli spikret fast til nasjonalforsamlingen med en bombe på kroppen. Like etter kunne vaktlederen i kontrollrommet se to maskerte menn slepe Solvik oppover fortauet langs Karl Johans gate og feste ham i døren med en spikerpistol. Det hele hadde tatt 37 sekunder ifølge tidsangivelsen på overvåkningskameraet.

Vaktene hadde ikke engang rukket å ringe politiet før alt var over. De kunne heller ikke si noe sikkert om bilen gjerningsmennene hadde kommet i. Trolig hadde den stått i en tilstøtende gate, muligens gågaten Lille Grensen, men det var nærmest en gjetning.

Det hele virket proft, men de visste ennå ikke sikkert om vesten var ekte. Hvis det var et brutalt mediestunt, var det i så fall svært vellykket. To tv-kanaler sendte direktebilder fra stedet. Snart ville bildene være tilgjengelige på nyhetskanaler og nettsteder over hele verden. Organisasjonen som sto bak korsfestelsen av Ansgar Solvik, var garantert internasjonal omtale av sitt forkvaklede budskap.

– Krag! Herover!

Han ble vinket mot kommandobilen, der operasjonsledelsen var samlet. Asbjørn Krag sluttet seg til dem. En ung førstebetjent ved Oslo politikammer var innsatsleder.

– Hva sier du, Krag. Du som kan dette med terror …?

– Hvis du spør om bomben er ekte, er det umulig å si sikkert uten at vi går nærmere.

Førstebetjenten himlet utålmodig med øynene.

– Bombegruppen er varslet, men det tar sin tid.

Krag tenkte han ville si noe for å roe ned den unge betjenten, men mobilen ringte:

– Fuck! Hvordan ser det ut der nede ved Stortinget? Har islamistene tatt livet av Solvik?

Nils Heimdal var rusten i stemmen. Han hadde tydeligvis akkurat våknet. Krag svarte sin overordnede:

– Han lever ennå …

Det ble stille en lang stund. Sjefen for PST hadde et problem: Han befant seg nemlig ved Interpols hovedkvarter i Lyon, Frankrike. Der var også hans nestkommanderende og sjefen for PSTs operative avdeling. Police executive courses, het det visst. Og tettheten av restauranter med stjerne i Guide Michelin er visstnok større i Lyon enn i noen annen by.

Det massive fraværet av sjefer var grunnen til at tjenestemennene ved Oslo politikammer hadde hentet Krag med blålys. Asbjørn Krag var den høyest rangerte PST-tjenestemannen som befant seg i landet. Og Oslo politikammer hadde stående ordre om å hente inn PST ved alt som kunne ligne en terroraksjon.

Og at han var alene på stedet, bekymret nok Nils Heimdal enda mer enn hvordan han skulle komme seg hjem så fort som mulig, tenkte Krag. Det ble bekreftet omgående av det PST-sjefen sa:

– Det er viktig at du gjør som vi gir deg beskjed om nå, Krag. Jeg sender ned flere folk som vil holde meg fortløpende oppdatert. Så får du dine ordrer av meg etter det. Exactly som i Forsvaret! Sitt på ræva til du blir fortalt hva du skal gjøre.

Asbjørn Krag forholdt seg rolig. Det var lite han kunne gjøre med den motviljen PST-sjef Nils Heimdal hadde vist ham etter at han nærmest var blitt prakket på PST – av fortjenstfulle grunner, som det het. Han forsøkte å lyde vennlig:

– Oppdraget nå er svært enkelt – eller rettere vanskelig: Vi har en politiker med en bombevest på seg …

Heimdal avbrøt ampert:

– Det skal du holde deg langt unna. Ikke gjør en damn shit. Det er Oslo politikammer som håndterer saken. De har ansvaret. Du får svare høflig på spørsmål, men det er også alt. Forstått?

Krag hadde alt sluppet ut pusten:

– Det blir som du sier, Heimdal. Som sagt er det foreløpig lite …

– Det er bra. La det forbli slik. Vi holder kontakten, og som sagt kommer vi alle hjem med første fly. Alt jeg ber deg om, er at du gjør minst mulig til kavaleriet kommer til unnsetning.

Krag pakket mobiltelefonen ned i brystlommen. At sjefene var i Lyon, spilte mindre rolle. Det var lite en PST-sjef kunne utrette på et åsted. Han selv også – foreløpig.

Men det tenkte ikke Krag lenge på, for nå kom den svarte kassevognen til bombegruppen i Oslo politidistrikt. I vognen var det to bombespesialister, en tekniker, hunden Tarzan og det fjernstyrte kjøretøyet Rullemarie.

Krag kjente lederen fra sin tid i Forsvaret. Alle politiets bombefolk var utdannet i Hæren. Mannen hilste til hjelmen da han så Krag. Den unge førstebetjenten kremtet, og det ble hilst igjen. Roger Giæver vagget bort til dem. Han hadde alt iført seg beskyttelsesdressen og gikk rett på sak:

– Vi får kjøre bort Marie og ta en kikk. Ser det greit ut, går jeg selv opp for å sjekke situasjonen. Vi tar som vanlig ett skritt av gangen.

Straks etter hvinte det iltert fra elektromotoren på Rullemarie nedover sidegaten der politiet hadde tatt oppstilling. Fra kameraet på det lille kjøretøyet kunne de se at det holdt stø kurs over den åpne plassen som var mest kjent for uteserveringen: Dasslokket. Den lite yndige damen deiset over fortauskanten og fortsatte over Karl Johans gate mot Stortingets sidedører.

Roger Giæver studerte bildet på skjermen. Det gikk en stund før han snakket:

– Må være jævlig vondt å få spikra fast henda sånn som det der …

Førstebetjenten var raskt frempå.

– Det skjønner vi alle. Men hva med vesten?

Roger Giæver snudde seg langsomt:

– Hva sier du, Krag? Tenker du som meg at det der er så mye dritt som det kan få blitt?

Asbjørn Krag nikket. Han hadde sett det med én gang kameraet ga dem et nærbilde. Bomben var trolig ekte. Sannsynligvis var den rigget slik at alle ladningene var individuelle. Om vesten var sydd og fylt med hjemmelaget sprengstoff på en kjøkkenbenk, var den svarte tennmekanismen en avansert innretning.

Trolig betød det at vesten ikke kunne desarmeres i én operasjon, men at den som gikk frem, måtte løsne ledningene til tolv små bomber som hver for seg ville utløse hele ladningen om de gikk av. Skjedde det, ville alt innen en radius av 15–20 meter bli blåst i småbiter. Om bomben var utstyrt med stålkuler, kunne folk bli drept på opptil 100 meters avstand.

Krag snudde seg mot Giæver for å si dette, men rakk ikke. Fra der han sto spikret fast i døren, brølte Ansgar Solvik. Teipen over munnen hadde falt av. Stortingsrepresentanten skrek så høyt at lyden bar godt over plassen og inn i sidegatene:

– Hjelp! Kom og hjelp meg! For Guds skyld …

Krag lukket øynene: Bildene av en menneskekropp som ble revet i småbiter, presset mot tinningen. Drønnet etter eksplosjonen runget i ørene.

Men mannen sto der fortsatt, og han hylte på nytt:

– Hjelp meg … Det er en bombe de har festet på meg!

2. Helmandprovinsen, Afghanistan, kl. 05.15, norsk tid

Berghylla ga perfekt utsyn over den trange dalen. Geir Gran justerte kikkerten. Det var første gang han så målet. En husklynge lå rundt 1000 meter foran ham. Han la vekk kikkerten og dro frem våpenet, en Diemaco C8 maskinpistol med nattsikte.

Kulda hadde fått godt tak nå. Den voldsomme variasjonen i temperatur mellom dag og natt var uvant. Ellers var den afghanske vinteren omtrent som den norske. Så høyt som de befant seg nå, lå det mye snø.

Gran la seg bedre til rette på soveposen. Han justerte kolben på våpenet, slik at det lå helt støtt, og lot det grønne lyset i nattsiktet gli over bebyggelsen. Han så bedre gjennom siktet enn han hadde gjort med kikkerten.

Det var bare fire små hus, bygd på lokalt vis i stein og leire. Den femte bygningen var betydelig større og kunne være en lagerbygning, et fjøs, eller en kombinasjon av begge. Det var trolig der de lagret de tyngre våpnene og ammunisjonen. Muligens hadde de også skjult et helikopter der inne.

– Viking 1 til viking 2. Status for observasjon?

Geir Gran skvatt av lyden. Han trakk øreproppen litt ut og til siden. Løytnanten skjønte visst aldri at han kunne snakke lavt i det avanserte sambandet de fått hadde låne av amerikanerne. De hadde sagt det til ham flere ganger, mens de terpet og øvde på oppdraget i leiren, men han hørte ikke på det øret.

Viking 1 hadde ingen volumknapp. Når sant skal sies, tenkte Gran videre, hadde løytnanten svært få muligheter til justeringer overhodet.

Gran fiklet med bøylemikrofonen. Hva skulle han si? Han hadde ikke sett noen.

– Viking 2 ser ikke noe, men GPS-en gir riktige koordinater.

Igjen et brøl i øret.

– Viking 1 til viking alle. Bekreft visuell kontakt.

Som Gran tenkte, kunne ingen bekrefte å ha sett noe. Viking 3, 4 og 5 rapporterte negativt. De hadde ingen sikker indikasjon på at husklyngen under dem var målet. Naturligvis hadde de sett våpen og ammunisjon gjennom det varmesøkende kameraet, men det betød lite. I dette landet hadde det vært krig og stammefeider i århundrer. Alle voksne menn, og de fleste guttunger, hadde våpen.

– Viking 1 til viking alle.

Gran hadde skjøvet proppen nesten ut av øret, og berget hørselen bra.

– Viking 1, 4 og 5 går til målet for rekognosering. Viking 2 og 3 fortsetter observasjon og dekker om nødvendig tilbaketrekning.

Gran kunne høre kameratene gå stille gjennom snøen. Etter en stund kunne han se dem gjennom nattsiktet. Tre skikkelser, krumbøyd over våpnene, gikk ned fra åskammen og mot husklyngen i dalen. Det siste stykket ålte de i snøen. Viking 1 i midten og litt foran. Viking 4 og 5 på hver sin side. Det var så vidt Gran kunne se dem i de hvite kamuflasjedraktene. Så forsvant de rundt det første hushjørnet.

– Tror du han er der nede?

Gran kikket over mot viking 3. Han hadde kjent Tor Nygård helt siden spesialjegertroppen gikk inn i Priština, i dagene etter at NATO hadde bombet serbiske mål i Kosovo. De hadde vært de første norske soldatene i krig siden vårdagene i 1945. Også den gangen var de først av alle, for å observere og peke ut fiender og mål for hovedstyrken.

– Gutta på etterretningen er bombesikre. O. bruker den plassen der nede som skjulested når han beveger seg ut og inn fra Pakistan. Det er jo godt gjemt. Vi må gi dem det.

Kameraten justerte nattkikkertsiktet på den lange rifla. Hvis O. virkelig var der nede, ville det fort bli bruk for det spesialbygde våpenet fra Barrett Firearms Manufacturing.

Gran kvakk da han hørte løytnanten på øret. Han hadde glemt seg og skjøvet øreproppen på plass igjen.

– Viking 2, kan dere se noe?

– Viking 1. Nei, vent litt, døren går opp på hus tre, mann med våpen!

Gran fulgte mannen i siktet. Det ville ikke være noe problem for Tor å ta ham ut, men kanskje skulle han bare ut og pisse? Jo, mannen satte våpenet ved veggen og snudde seg vekk fra huset. To minutter etter gikk han inn igjen.

– Viking 1. Faren over, mannen med våpen går inn igjen.

– Viking 2. Vi kommer tilbake. Rekognosering negativ.

Gran så viking 1 i nattsiktet. Løytnanten var 204 centimeter høy og lett gjenkjennelig.

Lenge så det ut til å gå bra. Kameratene var kommet et stykke opp i skråningen da det skjedde. Folk strømmet ut av husene. Det knatret i skudd.

– Viking 2. Prioritet. Iverksett siste fase av Operasjon O. Iverksett siste fase av Operasjon O.

Gran var forvirret. Ordren var klar nok. Men hadde de observasjoner som ga grunnlag for å iverksette? Hadde ikke løytnanten sagt at rekognoseringen var negativ?

– Viking 1. Har dere sett O.?

– Viking 2. Iverksett operasjon O. Vi er under ild. Dette er for faen uansett et Taliban-reir.

Trommehinnen ble fylt som et fokkseil i storm av løytnantens brøl.

– Viking 2 til Viking 1. Ordren mottatt. Slutt.

Gran skrudde på satellittsenderen. Den var forhåndsprogrammert og ville kalle opp flyene automatisk. 4 F-16, fra U.S. Air Force, med GPS-styrte smartbomber, lå i 40 000 fots høyde og ventet.

Han snudde seg mot Tor.

– Kan du se dem?

– Ja da. Ganske rart, egentlig. Det virker som om folka der nede ikke skyter etter våre. Det er ingen som følger etter dem, heller. Jeg skjønner ikke dette, Geir.

Gran svarte ikke. Laseren sto allerede på stativet, en Litton Target Designator. Han satte seg opp og skrudde den på. Han ville rette strålen mot det største av husene, der ammunisjonslageret trolig var, men tenkte at uansett hvor han ledet bombene, ville den lille husklynga snart være pulverisert.

Ikke lenge etter kom løytnant Salomonsen travende gjennom snøen.

– Vi må ut herfra fortere enn fanden eter prester.

Salomonsen kom opp på berghylla et godt stykke foran viking 4 og 5. De lange bena hans kom godt til nytte i snøen.

Tor hadde alt rigget ned den provisoriske basen. Soveposer, teltduker og sekkene var pakket. Våpnene klargjort.

– Vi trekker et stykke bakover og venter på deg der, sersjant Gran. Du kommer etter når målet er terminert.

Løytnanten nikket mot Litton-laseren.

Nå kom også Viking 4 og 5, pesende som sledehunder. Begge hadde gråblå øyne og spisse, årvåkne ansikter. William og Tom var ikke engang i den fjerneste slekt, men både så ut og oppførte seg som tvillinger. Og de hadde, tenkte Gran, faktisk en viss likhet med sibirske huskyer.

Løytnanten snudde seg mot dem og signaliserte tilbaketrekning med fingrene. Gran kunne høre kameratene trekke seg unna. Denne gangen gikk også Tor.

Det kunne bli en stund å vente. Flyene ville komme når det passet å angripe. Men det var lunt under kamuflasjeduken, som Tor hadde drysset snø over.

Taliban måtte bokstavelig talt trå på ham, om de kom for lete.

3. Karl Johans gate ved Stortinget, Oslo, kl. 06.45

Politiet hadde satt opp effektive sperringer rundt Stortinget, to T-banestasjoner var stengt, et hotell evakuert, og pressen var jaget 300 meter lenger unna. Krimsjefen ved Oslo-politiet var kommet for å følge operasjonen, og PST-sjef Nils Heimdal hadde sendt to yngre tjenestemenn til stedet. En av dem sto med mobiltelefonen klistret til øret.

Men for Ansgar Solvik hadde ikke dette hjulpet det minste. Han var fortsatt spikret fast, med en bombe på kroppen. Stortingsrepresentanten hadde sluttet å rope om hjelp. Trolig hadde kreftene tatt slutt. Solvik skalv ukontrollert.

Asbjørn Krag kikket på den store pc-skjermen. Det var lettest å følge operasjonen der, selv om det første dagslyset hadde presset seg over hustakene.

Politibetjent Roger Giæver beveget seg langsomt. Med maksimal sikkerhetsutrustning tok det sin tid. Giæver gikk i ly av et skjold som var festet på Rullemarie. Planen var å gå frem til Solvik og på nært hold se hva som kunne gjøres. Bombespesialisten hadde en mikrofon innenfor det kraftige visiret på hjelmen. Operasjonsledelsen, som nå satt trangt inne i kommandobilen, hørte den tunge pusten da betjenten stabbet seg frem de siste skrittene mot Solvik.

Det gikk en stund før Giæver begynte å snakke. På kameraet til Rullemarie kunne de se at Solvik beveget leppene, men det var ikke høyt nok til at de kunne høre noe. Krag syntes det så ut som om Solvik ba.

Giæver snakket langsomt og beroligende til ham:

– Vi skal se om vi ikke kan hjelpe deg av med vesten, Solvik. Det eneste jeg ber deg om, er at du står stille. Helt stille, om du klarer det …

Solvik svarte ikke, og Giæver gjentok anmodningen:

– Det er vanskelig å desarmere bomben, men jeg skal forsøke å klippe vesten av deg. Litt godt, gammeldags skredderarbeid gjør susen. Så har jeg en solid kiste på det snåle kjøretøyet som du ser rett bak meg. Jeg legger vesten ned i kista, så er vi begge utenfor fare. Men da må du stå helt stille, musestille …

Fortsatt sa ikke stortingsrepresentanten noe, men leppene beveget seg. Giæver var fortsatt like rolig:

– Forstår du hva jeg sier? Du må holde deg helt rolig, så jeg kan ta av deg vesten.

Noe som lignet et nikk fra Solvik var nok til at Giæver startet arbeidet. Med de grove hanskene ville det ikke bli enkelt å skjære vesten av den skjelvende politikeren.

Flere skvatt da en mobil ringte inne i kommandobilen. Den unge PST-tjenestemannen så beskjemmet på Krag:

– Heimdal … Det går ikke noe fly før i ettermiddag. Han ville snakke med deg …

Asbjørn Krag hadde vondt av den unge kollegaen sin, som så gjerne ville gjøre sjefen sin til lags:

– Si at vi er i en kritisk fase nå. Jeg ringer ham senere.

Den unge politimannen ble flakkende i blikket. Krag snudde seg igjen. På pc-skjermen så han at Roger Giæver hadde skåret opp sidene på vesten. Men han måtte også skjære den opp over skuldrene, og det ville bli vanskelig: Ansgar Solvik var en høy mann, og han hadde begynt å skjelve igjen. De hørte at Giæver forsøkte å roe ham ned:

– Nå er vi halvveis, Solvik. Tenk på noe kjekt. Tenk på unga dine.

Asbjørn Krag tenkte at Giæver nok aldri hadde vært spesielt interessert i politikk. Solvik var barnløs. Det gikk rykter om hans seksuelle legning.

Den polstrede politibetjenten tok en pause. Det var tålmodigheten og roen som gjorde Roger Giæver til politiets beste bombespesialist. Han snakket til Solvik igjen:

– Det må gjøre jævlig vondt å stå sånn. Jeg skjønner jo det, men du må være rolig. Og så har jeg et spørsmål til deg. Du kan svare med å nikke eller riste på hodet om det blir for tungt å si noe: Jeg må spørre om dem som tok deg, har satt noe annet på deg enn vesten?

Etter en kort pause kunne de igjen høre den rolige stemmen:

– Du skjønner hva jeg mener? Hva som helst som er putta i lommene dine eller satt fast på kroppen din? Det holder å nikke eller riste på hodet.

I kommandobilen hørte de ikke noe svar fra Solvik. Krag kunne heller ikke se at han nikket eller ristet på hodet. Det virket som om stortingsrepresentanten var helt apatisk. Smertene hadde tømt ham for krefter.

Roger Giæver snittet opp vesten over skuldrene. Solvik hadde sunket mer sammen. Det var mulig politikeren hadde besvimt.

Da Giæver var ferdig, fikk han lirket frem ryggdelen av vesten. Så løsnet han frontdelen hvor sprengstoffet og tennmekanismen var festet. Det var stille i kommandobilen. Alle stirret på pc-skjermen. Krimsjefen slapp luft ut av lungene. Da Roger Giæver begynte å gå forsiktig ned trappen mot Rullemarie, med vesten i hånden, rakk noen å si et lavmælt: yes …

Så smalt det.

Politiinspektør Asbjørn Krag kom seg ut av kommandobilen så raskt det lar seg gjøre for en mann som sitter i rullestol.

Synet som møtte ham, var like uhyggelig som bildene han hadde hatt i hodet.