Ole Robert Sunde

Verden uten ende

Essays

Til mine sist ankomne

barnebarn: Helena og Odin

USAs andre historie

Under lesningen av Howard Zinns omfangsrike bok USA. Folkets historie; 1492 – I dag, som er opprørende, kom jeg til å tenke på en barsk og direkte beskrivelse av en bok som jeg trodde stammet fra Jean-Paul Sartre, men det stemmer ikke, det var fra en anmeldelse i ukemagasinet Time: «Dette er ingen bok, det er et knyttneveslag», om Frans Fanons bok Jordens fordømte; Zinns bok handler om den store uretten som rammet indianerne, slavene, indianerne mange ganger til og slavene og deres etterkommere i det uendelige, samt fattige arbeidere, bønder, fagforeningsmedlemmer, feminister, malere, snekkere, rørleggere, bakere, eller som det står så vakkert på Frihetsgudinnen: «Give me your tired, your poor, your huddled masses yearning to breathe free».

Det er den grunnleggende koblingen – og her er Zinn svært etterrettelig; fra første stund eller en stund etter at amerikanerne kastet ut britene, og før de tok livet av de innfødte amerikanerne og ble storimportører av slaver fra Afrika – mellom den politiske eliten og næringslivet som har vært konstant fra Washington til Clinton (boken slutter før Obama blir president, men er ikke også han oppkjøpt av storfinansen?); denne over 200 år lange historien er belemret med det triste faktum at det er pengene som er USAs ryggmarg og at de som har mye, får mer; dette er også en uskreven paragraf i den amerikanske grunnloven.

Det pussige med Zinns bok (jo oftere jeg skriver Zinn, jo mer hører jeg ekko av det japanske begrepet zen; Zinn blir zen, og noe ommøblerer seg i mitt hode, men så er dette en bok som kan omkalfatre mange hoder med sine uhyggelige fakta) er at den trekker veksler på den store amerikanske paranoiaen (all kritikk av USA slutter der); de som er overbevist om at det er noen (FBI eller CIA eller rett og slett Det hvite hus, ja til og med FN) som drar i hemmelige tråder; tråder som rekker over hele USA og dermed resten av verden, siden resten av verden er nesten amerikansk; bare nesten ettersom Kina holder igjen ved å posisjonere seg mot andre deler av verden – dette er gammel områdepolitikk, og det minner om de dype overflaterokeringene som fikk kongressen til å danse etter at Napoleon måtte bite i det sure eplet; og der er vi ennå, så mange år etter Wienkongressen: Europa er på konkursens rand, Midtøsten brenner som alltid, Nord-Afrika skjelver, Tyrkia skjelver, USA er i sjokk etter 9/11, samt rammet av en finanskrise mens Russland gjenoppdager tsarveldet og Kina prøver å reise seg i full høyde, med et svakt punkt; hva vil da komme til å skje.

Denne 777 sider kolossale knyttneven åpner med en rett høyre, all den stund Zinn siterer fra Columbus’ loggbok om hans første møte med arawakstammen, og han var vel skåret for tungebåndet, eller var det hans europeiske arroganse som fikk ham til å skrive hva som helst, uten at noen ville tenke på å irettesette ham, hvorfor skulle noen gjøre det når dette var doxa: «De bar ikke våpen og kjenner heller ikke til sådanne, for da jeg viste dem et sverd, grep de det i eggen og skar seg på grunn av sin uvitenhet. De besitter intet jern. Deres spyd er laget av sukkerrør […] De ville bli utmerkete tjenere […] Med femti mann ville vi kunne betvinge dem alle og få dem til å gjøre alt vi vil.»

«Det finnes ikke noe land i verdenshistorien hvor rasisme har hatt større betydning, i så lang tid, som USA»; dette sitatet er fra åpningen til det andre kapitlet i Zinns bok, og det er ikke lenger Columbus som er Zinns prygelknabe, nå er det England og det som skal bli det USA vi kjenner, og han siterer en svart amerikansk forfatter, J. Saunders Reddings beskrivelse av et skips ankomst til Nord-Amerika i 1619: «Med beslåtte seil og flagget hengende slapt i den runde akterstavnen gled hun inn fra havet med tidevannet […] Ut gjennom skansekledningen gapte kanonens sorte munninger. Flagget hun seilte under, var hollandsk, mannskapet en brokete blanding. Hennes anløpshavn: en engelsk bosetning, Jamestown, i kolonien Virginia. Hun kom, hun fullførte sin handel, og kort tid deretter var hun borte. Antakelig har intet annet skip i moderne historie hatt mer uhellsvanger frakt. Hennes last? Tyve slaver.»

Disse tyve kunne ha vært opphavet, om ikke roten, til det som skulle komme, for uten roten eller rotens ekstreme rotvekst (i 1860 var det fire millioner slaver i USA) ville ikke sørstatene, og deres bomullsbaroner, ha blitt så ufattelig rike, og en slik rikdom ville de ikke gi fra seg, derfor var de ivrige motstandere av alt som luktet av abolisjonisme, og til tross for at slaveimport ble forbudt i 1808, fortsatte sørstatene å importere slaver til tobakksdyrkingen i Virginia, Nord-Carolina og Kentucky, rismarkene i Sør-Carolina og bomullsmarkene i Georgia, Alabama og Mississippi.

Zinns lesning av skjærmysselen mellom sør og nord er en kamp mellom plutokratene: «Eliten i nord ville ha økonomisk ekspansjon – fri jord, fri arbeidskraft, et fritt marked, høy vernetoll for produsenter, en sentralbank. Slaveeierne motsatte seg alt slikt. De mente at Lincoln og republikanerne gjorde deres behagelige og velstående levemåte umulig å opprettholde i fremtiden. Da Lincoln ble valgt, trakk dermed sju sørstater seg ut av unionen. Lincoln innledet fiendtlighetene ved å prøve å gjenerobre den føderale basen ved Fort Sumter i Sør-Carolina, og ytterlige fire stater trakk seg ut. Konføderasjonen var dannet, borgerkrigen var i gang.»

Det var ikke piskingen, hals- og fotlenkene (og jeg kom øyeblikkelig til å tenke på den siste filmen til Tarantino: Django Unchained og hans rettferdighetspatos og blodige hevngjerrighet, for ikke å glemme den fjollete, men morsomme slutten), lynsjingen, de oppløste slavefamiliene som ble solgt til kreti og pleti, voldtektene, alle overgrepene og den åpenlyse og grenseløse råskapen som fikk nord til å reagere: «I sin første tiltredelsetale i mars 1861 var Lincoln forsonlig overfor sørstatene og de statene som hadde trukket seg ut: ’Jeg har ikke til hensikt, hverken direkte eller indirekte, å gripe inn mot slaveriet i de delstatene hvor det finnes. Etter min oppfatning har jeg ingen lovmessig rett til å gjøre det, ei heller har jeg noe ønske om å gjøre det.’»

Dette kunne ha vært retorikk for å få slavestatene Maryland, Kentucky, Missouri og Delaware til å avholde seg fra å forlate Unionen, all den stund han var en gammel advokat og en slu rev; det som er USAs andre, og knapt synlige historie, mot alle odds, er – til tross for overmakten, som Zinn så ofte påpeker og minner oss om: «George Washington var den rikeste mannen i Amerika. John Hancock var en velstående kjøpmann i Boston. Benjamin Franklin var en rik boktrykker» – alle de som trosset og motsatte seg dette kontinuerlige rikmannsveldet fra Washington, til de tre og alle presidentene før og etter dem, med et lite unntak for F.D. Roosevelt; lik de tre som topper Zinns liste over de verste skurkene i USAs politiske historie: Nixon, Reagan og den unge Bush (heller ikke Clinton slipper unna).

De amerikanske rebellenes indignasjon skyldes ikke bare den blodige uretten at én prosent eier en tredjedel av landets rikdommer, men at så mye, stadig ifølge Zinn, utraderes av den offentlige hukommelsen: «Alle amerikanske skolebarn lærer om Boston-massakren. Men hvem lærer om massakren på 600 menn, kvinner og barn fra pequotstammen i New England i 1637? Eller massakren – midt under borgerkrigen – på flere hundre italienske familier i Sand Creek i Colorado, utført av amerikanske soldater? Eller militærangrepet som ble gjennomført av 200 amerikanske kavalerister i 1870, da en leir med sovende pieganindianere i Montana ble utslettet?»

Den kyniske og ufordragelige Henry Kissinger (det er ikke mulig å tenke på ham uten hans tvillingsjel og medløper Nixon – i en rettferdig og god verden ville de ha vært selve ondskapen, uten å kunne vite hvem av dem som var den verste) skrev i sin første bok (A World Restored): «Historie er staters hukommelse», og da med suveren rett til å huske det den vil huske og glemme det den vil glemme; det veldige imposante Amerika er stadig «den hvite mannens historie».

Overdådighet

Da min yngste sønn var to–tre år, kunne han leke i timevis med noen vedkubber, ute eller hvor som helst, og ikke fordi han manglet leker, bare fordi han kom på å leke, som om det er noe vi husker og kommer på, det er vel snarere noe vi ikke kan unngå og til og med blir lokket til å gjøre, slik at de vedkubbene han så, kanskje måten de lå på, fikk ham til å tenke på å leke, og at det kunne ha vært en lek han lenge kunne ha hatt lyst til å leke eller fullstendig impulsivt tok til med, ettersom han kunne se, via vedkubbene eller vedkubbenes materiale, farger og former, at de ville være gode å leke med; i boken Barndom i Berlin skriver den tyske filosofen og mystikeren Walter Benjamin, i kapitlet «Strømpen», om sin muntre lek med en banal strømpe som han omdannet til noe gåtefullt og dypt: «Jeg kunne ikke ofte nok gjenta denne prosessen. Den lærte meg at form og innhold, gjemme og det gjemte er det samme. Det ansporet meg til å trekke sannheten like forsiktig ut av diktningen som barnehånden trakk strømpen ut fra ’lommen’.»

Lekens bakside – den kan ha en forside; hva kan det være annet enn lekens fremragende egenskap at den som leker, glemmer, som det heter, tid og sted, og for de av oss som fortsatt leker, bare at nå er leken forkledd til noe annet og mer saklig, eller noe vi tror er det, og de som ikke tror det og som ikke er redd for å vise det fram; de av mine venner som er skuespillere og som noen ganger gjør meg flau, så flau at jeg ikke orker å gå i teateret, eller se der hvor de er mest utagerende; på fjernsyn – et eller annet program jeg har glemt navnet på, slik at jeg oppbrakt kaller dem, noe som i mine ører er nedsettende; homo ludens – men igjen, lekens bakside er forlegenhet og sjenanse; det er en akt av påminnelse, en type av irettesettelse, ikke som barn, kanskje større barn, og helt voksne, at de som leker, blir forlegne, liksom de blir tatt med buksene nede ved å virke barnslige, som om de har vendt ryggen til voksenverdenen, og enda verre, at de leker med noen som det blir sett på som mindreverdig å leke med.

Bortsett fra de som dekker til leken, ikke for å dekke den til, men fordi tildekkingen er en del av spillet, om ikke spillet er et område som så å si har blitt fristilt, slik kunstverdenen har fått dispensasjon fra samfunnet for å kunne arbeide alvorlig i denne tildekkete leken; nesten og bare nesten er fristilt fra den omkringliggende verden, all den stund ingen slipper vekk; alle er forgiftet av vår felles historie, vår felles utdannelse og vår felles oppdragelse; svært få greier å tenke sine egne tanker eller orker å tenke mot det vi har arvet av tenkning, av vaner og mot det som blir forventet at vi tenker eller gjør; det er bare kunstfeltet som nesten slipper unna med sin tildekkete lek, ettersom det forventes at disse stedene skal igangsette uforutsigelighet, bare ikke for mye uforutsigelighet.

Jeg har lekt hele livet, og de gangene jeg har brødfødd meg – siden jeg ikke fikk stipend og ikke fikk gitt ut bøker, men bare tenkte på å skrive bøker og å lese bøker – ved å ta jobb som faktotum, og dermed måtte utføre såkalt forefallende arbeid som å putte ark inn i konvolutter, stable bøker, male vegger, henge opp gardiner, skifte lyspærer, tømme kontorer, pusse skilt eller pakke post; alle de gjentatte gjøremålene i det uendelige, mange timer om dagen; hele dager, så oppfant jeg et system som gjorde at jeg glemte meg selv og helt fullstendig omgjorde tredemøllearbeidet til noe annet, ikke uten, det er lekens karakter, at jeg snakket til meg selv, ikke høyt, men innad, så å si, og som en type yrkesskade fortsetter jeg med det, men nå slipper jeg å gjøre noe annet enn å skrive og lese, som jeg har gjort i de siste 30 årene; denne autosamtalen har resultert i mange bøker i ulike genrer.

Kafka har oppfunnet et konglomerat av underlige skikkelser; der er han ekstraordinær, og en av hans skikkelser har jeg studert lenge, og lenge fundert på hva slags skikkelse det er, eller kan være; jeg mener det i kondisjonalis; kan være, all den stund han er så utkrøpen og fiffikus at han er vanskelig å finne ut av, derav hans karakter; han skal ikke bli funnet ut av; han er oppfunnet for ikke å bli funnet ut av: Odradek er ulik alle de andre av Kafkas skikkelser, enten det er kattelammet, mestersvømmeren, apen som ble akademiker, Leni med svømmehud mellom fingrene, Gregor Samsa, sultekunstneren, Josefine – den syngende musen, tjenere som ikke ville tjene, mannen som voktet lovens dør, osv.; Odradek unnslipper alle, eller han unnslipper alt ettersom han rømmer, hvis ikke nesten rømmer, siden han kommer tilbake, til tross for hans vaklevorne beskaffenhet er han flink til å løpe og til å dekke seg til; han er som et ivrig barn som tar oss ved nesen, alltid leksom alvorlig og samtidig full av tull og tøys.

Walter Benjamin kaller Odradek, i essayet «Franz Kafka – På tiårsdagen for hans død»: «Den merkeligste bastarden hos Kafka […] Det ser nærmest ut som en flat, stjerneformet trådspole, og faktisk later det også til å være trukket med tråd. Riktignok kan det bare dreie seg om avrevne, gamle, sammenknyttede eller også sammenfiltrede trådstykker av høyst forskjellige slag, og farger. Men det er ikke bare en spole, for fra midten av stjernen stikker det ut en liten tverrstokk, og på denne sitter det i rett vinkel enda en tverrstokk. Ved hjelp av denne siste stokken på den ene siden og en av stjernens takker på den andre siden kan det hele stå oppreist liksom på to ben.»

De siste linjene er et sitat fra Kafkas fortelling om Odradek som heter «Husfarens bekymringer»; den er på en og en halv side og forefinnes i boken I straffekolonien og andre fortellinger; denne boken, men da med en annen tittel (En landsens lege), er det eneste som Kafka utga før sin tidlige død; det som fantes uutgitt, ville han brenne, og ba sin gode venn Max Brod, etter å ha overlatt ham sine manus, om å la det hele gå opp i flammer; Brod nektet, heldigvis, som om Kafka var flau over sitt skrivebordsarbeid, og fant det kanskje uinteressant for ettertiden; hva er det da fortellingen om Odradek, som Kafka ikke ville brenne, ville kunne si oss, som han da kunne ha hatt i tankene.

Odradek «oppholder seg avvekslende på loftet, i trappen, i gangene og i porten: Mange ganger er han ikke å se på flere måneder, da har han vel flyttet til andre hus, men så vender han uvegerlig tilbake til vårt. Mange ganger når man går ut av døren, og han nettopp står og lener seg mot rekkverket i trappen nedenfor, får man lyst til å snakke til ham. Naturligvis stiller man ham ingen vanskelige spørsmål. Men behandler ham – noe som er naturlig allerede fordi han er så bitte liten – som et barn. ’Hva heter du?’ spør man. – ’Odradek’, sier han. – ’Og hvor bor du?’ – ’Bopel ubestemt’, sier han og ler, men det er en slik latter som man bare kan le når man ikke har lunger. Det lyder omtrent som når det rasler i vissent løv. Dermed er samtalen som oftest slutt. Forresten får man ikke alltid svar engang, han er ofte så stum som det treet han ser ut til å være laget av.»

Dette er noen av husfarens bekymringer, ettersom han ikke vet hvordan han skal forholde seg til ham, også fordi Odradek, som barn eller av en barnaktig natur, unndrar seg mange kategorier ved å være ugjennomtrengelig, for voksne, tror jeg, mindre for barn, har jeg tenkt, hvis ikke de typene barn som grubler over det som kan finnes i all verdens kriker og kroker og som elsker å drømme om mørke loft og dype kjellere – jeg har også tenkt på om Odradek kan være udødelig; det er husfarens største bekymring: «Skulle han altså engang trille nedover trappen med trådender og det hele foran føttene på mine barn og barnebarn? Han skader jo åpenbart ingen, men tanken på at han kanskje skal overleve meg, er smertefull.»

«Man» – som det heter i fortellingen – er husfarens flertallsform, eller som det står i ordboken: «Folk i sin alminnelighet», han er ikke alene, og med hans redsel for det som ikke lar seg gjennomskue eller lar seg finne ut av; som Odradek, omformer Odradek til en trussel; Odradek blir som en golem for barn, derav det lille formatet, og hensikten, hvis det da er en hensikt; å skremme vettet av voksne, siden dette vettet ikke kan fatte det som nesten er noe annet – golem i den jødiske tradisjonen var en kjempe laget av leire, med mystiske egenskaper, og ikke bare muskelstyrke, som skulle gi jødene en hånd i vanskelige tider, i fortellingens tid er det en vanskelig og vond tid for barn, da oppfinner Kafka Odradek, om han ikke kunne ha vært uttenkt og oppfunnet av et barn, deretter snekret til en trådsnelle, hvis den ikke allerede forelå som trådsnelle, og bare besjelet den, pådyttet noen nesten-bein, og som Guds livgivende pust til Adam, tilpustet Odradek slik at han kunne puste uten lunger, nøyaktig slik insektene puster med – et slags rør: Trakérør; hvem har sagt at det ikke eksisterer fremmede verdener med andre betingelser.

Walter Benjamin har en annen forklaring på vår trådsnelle: «Odradek er den form som tingene antar i glemselen. De er fordreide. ’Husfarens bekymring’, som ingen vet hva er, er fordreid»; «fordreid» til noe annet og som nesten er gjenkjennelig, ikke helt, det kan passe på Odradek, men hvorfor glemt; hvorfor skulle Odradek være glemt, glemt av et barn, som en dukke, en gang for lenge siden på et loft eller i en kjeller, inntil den ville få Adams pust, av seg selv eller av glemselen, hvis ikke et barn kunne ha funnet den og så gitt den liv, kanskje til og med langt inn i framtiden; som på film, det er alltid på film framtiden er nærmest og lengst borte og alltid grusom og forferdelig, som i filmen Blade Runner av Ridley Scott (1982), om den genetiske designeren J.F. Sebastian (William Sanderson) som hadde konstruert sine egne lekevenner, og som venter på ham idet han kommer hjem fra arbeidet; Odradek er den gamle formen som disse figurene er tatt etter, uten hans fordreidhet, hans egenrådighet, hans hyppige forsvinninger.

De gjestene som J.F. Sebastian får med seg hjem; etter at han har blitt tilfangetatt, siden Sebastian kan føre dem til deres felles opphav, hans arbeidsgiver og oppfinner, er ikke mors beste barn, de er framtidens mareritt; de er romalderens golemskikkelser kalt replikanter (androider), og fullstendige biologiske roboter; nesten lik oss mennesker, og som oss vil de oppsøke sitt opphav – som et forsinket pubertetsopprør – den iskalde og usympatiske Tyrell (Joe Turkel) som eier de genetiske oppfinnelsene og dermed er steinrik siden han selger sine androider til hele det pengesterke universet; disse replikantene er livsfarlige, og den leken de leker (det vil si; de leker ikke, de kan ikke leke ettersom de ikke vet at lek er en annen måte å være i verden på), skremmer alle ettersom den er dødelig – de har rømt fra en romstasjon, ytterst i en ukjent galakse, for å finne sitt opphav og for å få ham til å gi dem mer liv, all den stund de er programmert til korte livssykluser.

Dette er deres menneskelige opposisjon; de vil leve lenger, som Odradek vil de ha mer tid, til hva da; det de kan best: Å drepe, disse er soldater, robotsoldater uten følelser, men så har noe gått galt under framstillingen slik at de har blitt mer og mer nesten-menneskelige; de tenker, resonnerer og har drømmer, men vi vet ikke hva de drømmer om (hva om de drømmer om elektriske sauer, all den tid filmens opphav er Philip K. Dicks bok Do Androids Dream of Electric Sheep?), ved siden av det å ville leve lenger; de kan ikke leke, som sagt, de er ikke programmert til det, de kan bare forvolde skade; hjemme hos J.F. Sebastian møter de sine kollegaer; lekerobotene som har Odradeks format, men som har mistet all sin potens, uskrekkelig framstår de som klover, de har mistet leken, de er inntagende, fantastisk utført, men den gamle og fillete lekesaken, en overgitt og lurvete trådsnelle, knapt synlig, har ikke mistet sin omnipotens, og han forflytter seg stadig vekk fra hus til hus, han rømmer uten å rømme; det er en stor gutts oppfinnelse som stadig skremmer oss.

Hva er det med Proust?

I slutten av februar 2013 var jeg i Helsinki etter å ha blitt invitert av Kulturkontakt Nord; de inviterer alle som er nominert til Nordisk råds litteraturpris; det har de drevet med i 20 år; da vi ble introdusert, i alt 8 av 13 nominerte forfattere som hadde tatt turen til Finland, for å lese høyt for et publikum som kunne svensk, ble jeg, av den finske introdusøren, som også sitter i den finske komiteen for innstillingen til Nordisk råds litteraturpris, på grunn av min roman Krigen var min families historie, for alle de før kunne ikke hun vite noe om, med mine nevrotiske og ustoppelig lange setninger, vil jeg tro, gitt epitetet, noe jeg ikke mislikte, å skrive som Proust.

I rekken av mine husguder er han en av de fremste, men han er ikke alene, der er også den irske forfatteren James Joyce og den amerikanske, om ikke hans etikett også bør være sørstatsforfatteren, William Faulkner; det er hans ville og uforutsigelige syntaks jeg ikke har sluttet med å granske, eller Joyce og hans ytterliggående og djerve vokabular, for ikke å glemme hans humor – hva er det da Proust har som gjør at jeg stadig vender tilbake til hans bøker; det pussige er at alle disse tre husgudene, det er flere, leser jeg helst på norsk; som ikke er mitt morsmål, det er engelsk, jeg både skriver og leser helst på mitt farsmål.

I en bokhandel i Moss, i 1973; jeg var i Moss som sivilarbeider, kjøpte jeg Prousts Veien til Swann.1, utgitt først i 1968 på det som for meg var et kuriøst og ukjent forlag: Helge Erichsens forlag; jeg kjøpte også Swanns kjærlighet, fra 1963 og Navnet fra 1973, stadig vekk på Helge Erichsens forlag og med Anne-Lisa Amadou som oversetter; det var i den samme bokhandelen jeg kjøpte Faulkners roman Larmen og vreden, som var en Gyldendal Lanternebok, og Ulysses, i dansk oversettelse, men utgitt som Kjempelanterne på Gyldendal i nettopp 1973, som Prousts Navnet; jeg hadde satt en aggressiv mal for å utdanne meg selv til å bli forfatter ved å lese disse kanoniserte bøkene, i den doxa som jeg, av ulike grunner, måtte forholde meg til for å kunne skrive slike harde og resolutte bøker som disse forfatterne hadde skrevet.

Allerede i åpningen på Veien til Swann.1 – som er første bind i På sporet av den tapte tid, med undertittelen Combray – er det omstendelige utvidelser; det er Marcel som forteller om sine sovevaner, eller skal det være våkevaner, all den stund han ikke følger Freuds tilstandsbeskrivelse fra hans drømmetydninger i boken Psykoanalysen: «Søvnen er en tilstand hvor jeg har trukket min interesse bort fra den ytre verden og ikke vil vite noe av den»; Marcel vil både inn i drømmen og samtidig være våken: «Jeg sovnet igjen og våknet bare et kort øyeblikk av og til, akkurat lenge nok til å høre lyden av treverk som gir seg, til å feste blikket på mørkets skiftende kaleidoskop og til å nyde, takket være et plutselig blaff av bevissthet, denne søvn som lå tungt over alle møblene, over hele værelset, over alt dette som jeg bare var en liten del av og hvis ubevissthet jeg om et øyeblikk skulle vende tilbake til og forene meg med.»

Det er semikolonet som er Prousts syntaktiske interpunksjon, for ikke å glemme alle kommaene som dukker opp, tett i tett, for å holde bisetningene og bisetningenes bisetninger sammen; begge tegnene gir fundamentet for hans lange setninger eller nye åpninger og digresjoner, om ikke ustoppelige fortsettelser, eller det plutselig punktumet, for å begynne på en ny utdratt periode – der er han i slekt med klassikere som Defoe og Melville; disse er også de lange setningenes apologeter, selv om oversettere i årevis, ikke lenger, heldigvis, har forsøkt å ødelegge de lange setningene ved å sette punktum der hvor forfatterne satte semikolon; Anne-Lisa Amadou har hele tiden holdt seg til Prousts originale, lange, perioder.

«Et plutselig blaff av bevissthet», for å sitere det foregående sitatet, ettersom det er noe som skjer under, eller langs disse veldige setningsstrekkene, det er det vidunderlige med Prousts stil at disse plutselige «blaffene» innfører nye brudd eller assosiasjonskjeder som labyrintisk forflytter oss, leserne, til fremmede steder, som om det er syntaksen i seg selv som drømmer eller som tenksomt utvider perioden: «Dets hukommelse – ribbenenes, knærnes og skuldrenes hukommelse – foreslo efter tur en rekke av de rom det hadde sovet i, og alt efter formen på angjeldende rom hvirvlet i stadig skiftende posisjon usynlige vegger rundt det i mørket».

Etter åtte sider; det er stadig åpningen på det første bindet – i en slags halvdøs med minner om å sove, våkne eller våkne opp på ulike steder med ubehaget ved å være desorientert eller rett og slett mørkeredd før innsovningen, bråvåken etter å ha kortsovet, stadig like redd, og for å slippe vekk fra mørkeredselen, han er like redd for å sovne som for å bråvåkne, husker Marcel seg bort og husker det som var sødmefullt og det som var gjennomført avskrekkende – kommer vi til Combray, og stedet er hans tante Leonies hus og stedet i huset er selvfølgelig soverommet: «I Combray ble soveværelset det faste, smertefulle punkt som all min oppmerksomhet kretset om, helt fra det tidspunkt da eftermiddagen nærmet seg sin slutt og jeg om noen timer måtte gå til sengs og ligge der søvnløs langt borte fra mor og bestemor».

Det er morens godnattkyss han ikke får nok av; det blir hans skrekk-kabinett; ikke kysset, men dets flyktighet, til og med etter at han hadde fått sitt forbigående godnattkyss og hører hennes rappe skritt ned trappen og inn gjennom gangens dobbeltdør for å slutte seg til selskapet i stuen – etterpå, i en slags forsinkelse, etter kyssets flyktighet, blir han fortvilet, liksom neste gang også kommer til å bli like hastig; denne hypersensitive og lettskremte gutten – og som voksen mann, på de siste sidene i det siste bindet, kan han ennå huske lyden av morens skritt – minner om noe Walter Benjamin skrev om Kafka og et bilde av ham som barn; et utkledd barn: «Det finnes et fotografi av Kafka som barn, sjelden er den ’stakkars korte barndommen’ blitt avbildet mer gripende»; fotografiet av Proust, også utkledd og pen i tøyet, som er på omslaget til det første bindet av Gyldendals 1984-utgave (alle de tolv bindene har et fotografi av Proust på omslaget; fotografiene blir på en måte parallelle med Marcels aldring i bøkene); hva kan det fortelle om hans barndom, hans melankolske og tunge blikk; den lille forbeholdne munnen, det pent kjemmede håret, alt sammen som et avtrykk; hans barndomsmaske av frykt for morens hastige godnattkyss, hans mørkeredsel, våkeredselen, livsredsel og dødsangst, men også hans lykkelige stunder hvor han glemmer seg bort.

I avsnittet over sitatet om bildet av Kafka som barn, i Benjamins essay, står det noe jeg lenge har stusset over: «Kafka er som gutten som dro ut for å lære seg å frykte»; hvem er det som vil dra ut for å lære seg å frykte, om det er noe å lære, når både han og Proust kunne ha lært det hjemme, uten å ville lære det, all den stund de kunne ha vært redde fra første stund, liksom født til å være konstant redde, redde for alt, siden de viltre fantasiene ikke byr fram sommerens milde dagslys, muntre hager med blomstrende epletrær og bølger som slår bedagelig mot stranden, nei, det er livet i de mørke krokene, under sengen, inne i lukkete skap, disse hodene skrekkslagne tenker på; de unnselige stedene hvor typer som Odradek oppholder seg, eller noe annet og forferdelig som gjør at uttrykket «å ha hjertet i halsen», er på sin plass, og det blir umulig å sove, hvis de da ikke glemmer seg bort og noen øyeblikk får fred i sinnet, ettersom de da tenker på hyggelige minner eller utvider minnene til å oppfinne små historier.

Jeg tenker på det som korte historier, nedskrevet, etter at de kunne ha blitt husket, av den voksne Marcel, med sine overdrivelser, tillegg og karakteristika, uten å vite om det kunne ha vært slik, hvem bryr seg om det, i sin seng, «dette gamle barn» som Benjamin kaller ham, idet han kunne ha husket og fantasert fram fortellinger om barndommen, slik som den om grandtanten og husvennen Swann: «Men hvis man hadde fortalt min grandtante at denne Swann, som i egenskap av sin fars sønn var fullt ut berettiget til å bli mottatt av hele det ’gode borgerskap’, av de mest ansette notarer og advokater i Paris (et privilegium som han ikke lot til å benytte seg meget av) førte et ganske annet og nærmest hemmelig liv: at han når han brøt opp fra oss i Paris, efter å ha erklært at han gikk hjem for å legge seg, forandret retning så snart han var kommet rundt hjørnet og bega seg til en salong hvor ingen megler noen gang hadde satt sin fot, så ville det ha forekommet min tante like usannsynlig som, for en mere belest dame, tanken på å ha hatt personlig kontakt med Aristaios og ha visst at han, når han hadde avsluttet sin samtale med henne, ville dukke ned i Thetis’ rike, i et imperium som det ikke var noen dødelige forunt å se, og hvor Vergil viser oss hvorledes han blir mottatt med åpne armer; eller, for å ta et billede som hadde større sjanser for å falle henne inn, for hun hadde sett det malt på de små kakeasjettene i Combray: å ha sittet til bords med ingen ringere enn Ali Baba og visst at så snart han ble alene igjen, ville han trenge inn i den eventyrlige hulen med dets utrolige skatter».

Alt dette, som bare er en simpel parentes, hentet fra Prousts voldsomme roman, og som sagt fra det første bindet, er en av grunnene til at jeg stadig vekk leser hans bøker og har lenge endt opp med bind 7; Sodoma og Gomorra.1, hvor baron og professor i homofili Monsieur de Charlus, usett, det vil si at han tror seg å være usett, prøver å sjarmere og forføre skredderen Jupine, men så skifter det, ikke forførelsen, men mine lesevaner, og da er det telefonsamtalen mellom Marcel og hans bestemor jeg leser (men som jeg i skrivende stund ikke husker i hvilket bind er å finne), hvis ikke det tolvte og siste bindet: Den gjenfundne tid, hvor Marcel opplever – i et selskap med sine gamle bekjente, eller før han slipper inn; han venter i biblioteket, på grunn av en opptreden i salongen – tre gjennomrystende, og selvfølgelig såkalte ufrivillige minner, slik at han i en stor lykkerus glemmer døden – inntil den raser mot ham, da han forlater biblioteket og trår over terskelen til selskapet – manifestert i fremmede skikkelser; hvithårete, krylryggete, utgamle, før han fatter at de er bekjente og nære venner som tiden hadde forvandlet; alle trekkene i et fjes hadde blitt bearbeidet, for den aldringen som før sto i kulissene og ventet på å bryte ut, hadde forsert kulissene og brutt ut slik at alt var forandret; fysiognomiene, kroppsholdningene og selve tiden; den som ikke var tapt og som seirer med sin grusomme realisme; at alt eldes og går til grunne utenom den.

Langrenn

Sist vinter, jeg tror det var i februar, forsøkte jeg å gå på ski; langrennsski, etter mange år, 40 tror jeg, ville jeg igjen prøve å gå på ski; det var hos min datter, hun bor på landet, og hennes mann, min svigersønn, lånte meg sine ski og sine skisko, som ikke minnet om de skiskoene jeg brukte for 40 år siden.

Heller ikke skiene var til å kjenne igjen; påmontert en ny type av Rottefella, som heller ikke minnet om de bindingene som jeg hadde hatt på mine treski; jeg hadde lenge undret meg over navnet, om det er en kraftig musefelle som er opphavet eller at en kraftig musefellefjær øyeblikkelig blir til en ordinær rottefelle, om det da er fjæren som er analogien; oppstikkende som en krum pekefinger, liksom avtrekkerfingeren til et våpen; hva slags våpen, om ikke skiskotuppen som et våpen, eller skiene som et våpen.

Heller ikke skistavene var til å kjenne igjen, og idet jeg spente på meg skiene; idet jeg stakk skiskoene inn i det som var den nye Rottefella; skiskotuppen hadde et flatt tillegg med en liten metallstang og denne metallstangtuppen felte jeg inn i en flat og hvit plastanordning satt eller skrudd fast litt over midten på skiene, og jeg sto på skien mens jeg stakk skiskoen inn i den nye Rottefella, og da jeg hadde gjort det, kunne jeg merke at noe var galt.

Etter en noe klønete manøver, for å få på meg den andre skien, forsto jeg at det som var galt, ikke var noe annet enn at jeg hadde svært bakglatte ski; på tunet til min datters hus, rett på det snødekte tunet, greide jeg ikke å stå på skiene; jeg kunne stå, men jeg kunne ikke gå; det var ikke de bakglatte skiene jeg tenkte på; det var det at jeg ikke kunne fatte at jeg hadde mistet evnen til å kunne gå på ski, og jeg som elsket å gå på ski; jeg hoppet mye som barn og ungdom, men jeg elsket å gå på ski, og nå hadde jeg mistet det; jeg kunne ikke lenger gå på ski.

Jeg greide ikke engang gå over tunet for å komme meg inn på jordet for å finne skisporet som min datter og hennes mann hadde gått opp; det var så vidt jeg greide å stå på skiene uten å falle bakover; vel inne, etter å ha svelget nederlaget, før jeg tenkte på å unnskylde det med at skiene jo var svært bakglatte; det gikk ikke, og det var jeg som hadde mistet grepet, og etter at jeg hadde gitt fra meg skiene, de trange skiskoene og fikk hengt opp frakken, gikk jeg inn i stua for å slå på fjernsynet.

Det var opptak fra dagens langrennskonkurranse; 15 km klassisk for kvinner, deretter 30 km for herrer, også klassisk, et verdenscuprenn i Finland, tror jeg det var, og begge rennene var en kortversjon, og jeg satte meg til rette, alene med et glass øl, min kone, min datter og min svigersønn hadde rømt inn på kjøkkenet, ettersom ingen av dem var interessert i langrenn.

Jeg skrudde opp lyden – det var min svigersønns hjemmelagde høyttalere; seks i alt, plassert rundt sofaen – slik at jeg kunne høre stavtakene, publikum og dessverre reporterne, og en skrikhals fra selve rennet; rennets speaker; jeg ville bare høre stavtakene, pusten fra løperne og publikum og en av trenerne som ville rope hvor mange sekunder de var bak eller foran.

Dette så jeg på en 50-tommers flatskjerm, og svært skarpt og klart, det som jeg kaller ADHD tv; altså HD, uten at jeg vet noe om de tekniske finessene bak initialene, bare at det er noen voldsomme bilder, og ettersom dette var en fellesstart, kom løperne, i sine fantomdrakter med overveldende farger, som en eneste lang rekke, liksom tusenbeinaktig med alle stavene som en type bein eller sidebein, om ikke armforlengere, prustende som en gigantisk slange klaprende opp en bakke før den nådde toppen og sank sammen, siden alle løperne huket seg ned.

Det var en bratt nedoverbakke, og det slangeaktige ble oppløst, hvis ikke utdratt og mer én og én skiløper, gjenkjennelig på grunn av draktfargene, all den stund de stormet ned bakken, og alt ble fotografert på avstand; det var som om de rant ned, ikke som vann, mer som et stort kjede, et vilt farget kjede, og i en sving, en dårlig kupert sving, var det noen som falt og jeg spratt nesten opp, livredd for at det var noen med de norske fargene; det var det ikke, og før jeg fikk satt meg, var alle borte; bare litt oppvirvlet snø hang igjen, liksom røyken etter en drage.

Lettet grep jeg etter ølglasset, og etter bakken samlet alle løperne seg igjen til et langt buktende belte som skjøt fart over et jorde; helt i teten kunne jeg se noen rødfargete drakter, og da kameraet skiftet vinkel, nå fra en snøskuter, fikk vi se lederskiløperen i diagonalgang, fra siden; hun var kort i livet og hele overkroppen satt, på en måte, i hoftene, eller hvilte, mens armene staket og skiene gled lynraskt langs sporet; hun hadde kraftige lår, og på grunn av den trange drakten kunne jeg se hvordan låret løp opp i rumpa eller rumpemuskelen forsvant ned i låret.

En gang ved Frigg-feltet – min datter spilte fotball, uten at hun brydde seg om spillet, som en neglespisende spiss, det vil si at hun sto og ventet på ballen; spiste negler som hun spyttet ut og når hun fikk ballen, tuppet hun den raskt; det skal hun ha, mot motstanderens mål og bommet stygt – etter at noen ropte og veivet med armene, fikk jeg øye på en svært kjent skøyteløper som spilte fotball, et stykke vekk fra der jeg sto, men jeg kjente ham igjen øyeblikkelig, og det pussige var, som om han hadde trent for mye på skøyter, at han ikke brukte overkroppen; han spilte fotball slik han gikk på skøyter med fotballsko; han satt med overkroppen dypt ned i hoftene og krummet lårene; de var velproporsjonerte, for å si det forsiktig, mens armene lå tett inntil kroppen.

Jeg ventet at han skulle slippe den ene armen, som for å jage opp farten, slik han hadde gjort det så mange ganger på skøyter, med suksess; da han løp etter ballen, gjorde han det ikke, for han løp ikke med overkroppen; den satt hvile-dyp nede i hoftekammen, han løp bare med beina, som om overkroppen skulle ta det piano – det var som om han var delt i to, og han ble som en kentaur, eller kentaurlik, liksom han var satt sammen av to ulike kropper.

Den ene var overtrent og den andre fullstendig utrent, da muskulært; jeg har sett det samme med en spansk tennisspiller, bare i en mindre skala ettersom den venstre armen – den han slår serven med; han var venstrehendt, var, og er det fortsatt – hadde blitt en uvanlig venstre arm og det dobbelte av den høyre armen, liksom han ikke var i likevekt, og kunne helle litt til venstre; jeg bare tuller, men det virket merkelig å skulle være så disproporsjonert på grunn av idrettsgrenens påvirkning på utøverens kropp; hadde han vært link, så ville han ha vært en bedre tennisspiller; og så han som er en av de to beste i verden; kanskje det er hans uproporsjonerte venstre arm som gjør ham så ypperlig.

Den diagonalgående skiløperen – hun var stadig først, og gikk fort – var praktfull å se på; hele gangen fra den løftete høyre skistaven til det venstre låret, kneet, leggen og skiskoen som løftet opp den ene skien, før det byttet med den venstre skistaven og den høyre skifoten, vekslende, bramfri, som en kroppens apparatur, viljesterk og absolutt i god form.

Så hørte jeg reporterne, som jeg ikke vil høre på; de begynner å snakke metafysikk, ikke fordi jeg er skeptisk til metafysikk, bare til denne typen metafysikk; i mine ører er melkesyre metafysikk, og selv om jeg har hørt mange forklaringer på hva det kan være, så vet jeg det ikke; hvitt som melk og som melk pipler det ut av musklene eller det blir presset ut, som fra en svamp, men hvor blir det av det, utpiplende som melkedråper over de trøtte røde muskelfibrene – jeg aner ikke hva det er, eller hvor det dukker opp, eller hvor det forsvinner og blir borte, om det da blir borte, hvis det ikke blir hengende igjen som tynt skum over musklene; som utdratt spindelvev, tynt, kanskje til og med surt, som kefir, eller enda verre, og som jeg hatet da jeg var liten, rømmegraut.

Hun har stor motor – sier en av reporterne, de er vel ikke reportere; de rapporterer om sport, hva skulle de ellers hete – dette har jeg hørt mange ganger, og han mener at hun har god kondisjon, svært god kondisjon; det forstår jeg, og har trent mye; jeg kan se det på henne at hun er veltrent; stadig vekk er hun i teten.

Hun gikk flott på ski og jeg tenkte på sporet, om det er vondt å gå i slike maskinpreparerte spor; alt er bedre enn skøyting; skiskøyting, om enn det er uten spor, alle ser ut som de har hofteskader, og da jeg var ung, så var det alltid noen som ble født med hofteskader og de ble gipset; alle de som går skiskøyting ser ut som om de ikke ble gipset da de var unge.

Skihopp er enda verre; det er svenskenes hevn for 1905, hva skulle det ellers være – hvem i all verden kunne ha funnet på et slikt hopp, annet enn en hevngjerrig svenske som ville ødelegge hele hoppsporten – hvis han da ikke fornyet den, vil noen hevde, med hofteskade, hoppet han bakkene ned.

Etter å ha sett en japansk kamikazehopper; heldigvis fra siden, all den stund kameraposisjonen forfra er meningsløs, som la hodet mellom skiene, seilende ned bakken med klærne blafrende – der har fjernsynet noe å lære; lyden av hopprenn er katastrofalt elendig; jeg har hoppet på ski og det larmer fra klærne; til og med dagens klær må det larme fra, og det smalt når hopperne traff bakken – og i sakte film, måtte jeg innrømme at jeg hadde tatt feil; den hofteskadete svensken vant, jeg liker ikke å innrømme det, men han vant.

Bak hun som førte an var det en kamp for å henge med, hun som var bak staket for å komme nærmere; hun var kledd i hvitt, nesten som en kamuflasjedrakt, og jeg aner ikke hvorfor svenskene er de eneste som har hvite drakter, mens de svenske skiskytterne har blå; jeg så etter om jeg kunne få øye på noe gult eller grønt på skidrakten; jo – lua hadde det svenske flagget i fronten og på skidraktleggene var det gule og blå striper.

Hun staket frenetisk ved å stikke stavene parallelt, og bestemt, ned i snøen, og dro kroppen og skiene etter, for så å gjenta det hele; hakkende, strevsomt, masete, uten at hun kom noe nærmere, og det slo meg at de som kjente henne, nei, mer de som omgikkes henne daglig; som de andre skiløperne og deres bekjente, alltid ville huske henne som andpusten med stive lår, ømme og såre føtter, våte sokker og svette underklær, og alltid lengedusjende og konstant redd for å bli forkjølet – og all den enorme mengden med trening; disse skiløperne trener hele tiden og går på en slags diett, livredde for at de skal legge på seg, og mest av alt hater de å tape, og de hater å tape for den som vinner hele tiden; de som greier å vinne dann og vann, er bare fokusert på én ting; å vinne en gang til.

Hun som vinner hele tiden; og som alle misliker ettersom hun aldri taper, dro fra teten, kort i livet og med store lårmuskler og solide overarmsmuskler, dro hun fra resten av skiløperne, liksom hun hadde, slik reporterne sa det; et gir til; hun hadde mange gir til – med sin store motor fikk hun opp en betydelig fart, og forsvant med et rykk, så fort at det ble en luke mellom hennes bakski og den nestes skitupp, det ble mange meter, og reporterne tok til å rope at hun stikker: «Nå stikker hun», ropte de, og var over seg av glede, slik jeg også var det, ettersom hun gikk i våre farger.

Hun er så kort i livet at avstanden ned til bakken eller snøen, er mindre for henne enn de som er lange i livet; som om det gjør at hun får mer skyv og får opp mer fart; hennes kraftige overkropp er på en måte hennes talent, om det går an å si det slik; hun har da en medfødt fordel som skiløper og selvfølgelig – mindre avstand til bakken gir mindre luftmotstand; er da hun, siden hun vinner konstant, den som er kortest i livet av samtlige kvinnelige skiløpere; det aner jeg ikke, eller det tror jeg ikke, så må det være noe annet; det er alltid noe annet – det er blant annet hennes vanvittige vinnervilje; hvor mye er det forsket på idrettsutøvernes vinnervilje?

Men så kom kontrabeskjeden, også den ble ropt ut: «Men går hun for tidlig, vil hun holde helt inn, hun holder helt inn», svarte den andre reporteren; det var to av dem, og han fortsatte med å si: «Hun må ha gode ski, se hvor fort hun glir»; dermed tok de til å snakke om skismøring, og om de som oppholdt seg i smørebua, og hva de forsaket og hvor mye de jobbet; jeg hadde lest et sted at vi, som nasjon, brukte mest penger på skismøring og hadde flest smørebuansatte, ettersom den norske skiinteressen var umåtelig, og med en slik umåtelig skiinteresse måtte vi ha en konstant vinner; både på damesiden og herresiden, som det heter.

Hun som alltid vinner ble borte, og kamera forlot hennes rygg og skiftet til de som kom bak; den hvitkledde svenske skiløperen, så en med våre farger, der bak en i Polens farger: «Hun kan ikke være helt i form», kom det fra reporterne, etter henne en finsk skiløper, en italiensk, to tyske og så to norske; etter dem hadde den lange rekken delt seg i tre, og de som kom bak, som den tredje puljen, ble bare en ryddig bande som ansiktsløse gikk uten å nærme seg puljen før dem, og kamera skiftet til en sving i skogen, før en ny bakke, med snøtunge furugreiner, og en og annen funksjonær, eller hva han nå var, vinterkledd med en skistav i hånden, trippende inntil det tomme sporet og jeg ventet på at hun som hadde dratt sin kos, først skulle dukke opp i svingen.

Idet hun kom, først som noe rødt, utydelig mellom furustammene, så tydeligere med en gjenkjennelig skikkelse, deretter lyden av stavene, skiene, og så pusten som sto hvit ut av munnen hennes, eller det som var synlig av det tildekkete fjeset; plastret med mørk tape, under øynene og over begge kinnene, samt haken; hun så ut som en ufrivillig stratenrøver, om ikke en som var dratt med til et fjollete karneval, med den djerveste masken, uten at noen brydde seg; alle karnevaler er fjollete, og på en måte er et skirenn, der hvor alle er tildekket, bekledde, usosiale, et skuespill eller et karneval; tilmasket – en slovensk filosof ble en gang spurt av en norsk forfatter om han ikke kunne se den politiske kraften som kunne være i et karneval; der hvor makten ble utfordret, ikke bare som en maskerade, svarte overraskende med å si at i hans øyne var karneval det samme som Ku Klux Klan eller Stalins femårsplan.

Hun krøp sammen før hun satte utfor; det som heter hocke – å sitte i hocke-stilling med stavene inntil overkroppen bakoverpekende; skistavene var lange, lysende grønne, og med en liten trinse, den så ut som en smal og lukket kopp; en kopp uten åpning og rom, altså lukket, og under den en spiss og skarp krok, nei, mer som en knivspiss, den så ut som en kraftig knivspiss; hvor var det jeg hadde lest, om ikke hørt det på radioen, for flere år siden, at en skiløper, til og med en eliteløper, hadde vært ute og trent, og i stor fart, for å trene for fullt, all den stund det er det eneste de tenker på, ved siden av konkurransene, ropte, siden det var noen foran i sporet: «Løype!», til og med flere ganger, uten at den som var foran; var det ikke en gutt, reagerte, slik at hun dyttet ham vekk fra sporet, og gikk videre – før hun bråsnudde og gikk tilbake, og stakk ham med skistaven, flere ganger og uheldigvis traff ham i det ene øyet; det hører med til historien at hun mistet sin plass blant eliteløperne.

Dermed ble svingen tom; det var så kaldt at skistavfunksjonæren trippet med beina for å holde varmen, og hvis de ikke får trene; hvem – skistavfunksjonærene, så visst ikke, tenkte jeg, mens jeg ventet på å se hvem som først ville dukke opp som nummer to, de som var eliteløpere, hva ville da skje, om de skulle ha blitt forhindret, liksom lyden av andpustenhet, lukten av svette eller det å se noen som trente; bare det svake suset fra et par ski og så skistavlyden, ville få dem til å trekke pusten, hjertet ville banke raskt, og adrenalinet ville bli sprøytet ut i blodet, som bensin i en bilmotor, og de ville få spasmer, og en ulidelig lyst ville gjøre dem rastløse, til og med rasende, på den eller det som hadde gjort at de ikke kunne spenne på seg skiene og hive seg på stavene for å rase bortover et skispor all den stund kroppen skrek etter å bli andpusten, musklene etter å bli stive og tunge, for så å bli badet i svette, og som det utmattende lykksalige ville, som enda noe metafysisk, kroppens eget heroin, som det sies, bli lokket fram av slitet, maset, utholdenheten og pusten som hiver etter luft, men fra hvor og hvordan, de såkalte endorfinene; hva det nå er, ville våkne opp og pleie den såre kroppen såre vel, slik hadde de sunneste av de sunne funnet sitt eget dop, som en type sunnhetsjunkies, bare de orket å presse seg så langt at det dukket opp fra sine hemmelige steder i kroppen.

Her var jeg på tynn is og forholdt meg bare til det jeg hadde hørt på radioen, og dens populærvitenskapelige programmer, som jeg elsker, og det som skiløperne selv hadde fortalt, ikke de få gangene det inntraff, eller var det ofte; jeg hadde glemt det, men ettersom jeg elsket metafysiske utsagn, eller det som i mine ører var det; som melkesyre og endorfiner, var jeg lutter øre for alt som omhandlet disse to begrepene – og når sant skulle være sant, så var det ikke ofte NRKs reportere snakket om det sistnevnte, slik vokste det sistnevnte til å bli metafysikk i andre potens.

Jeg flyttet blikket til bordet og ølglasset og fikk lyst på en ram whisky; da jeg lente meg over sofaen for å rekke ølglasset, kunne jeg høre at NRK-reporterne gikk opp i fistel, ettersom den som kom som nummer to i svingen, også var norsk; hun var liten, nesten hjulbeint, svært energisk, liksom det sto om livet; frosten sto voldsomt ut av munnen hennes, lik en annen type vinter eller som en parallell vinter; hennes indre sto alltid til det ytre, ettersom det å trene, konstant å trene, var å gjøre det utendørs; fratatt det å løfte vekter innomhus, og naturens utendørs er temperaturenes utendørs og de er hevet over alle – hun var også maskert med tape, idet hun frenetisk huket seg ned, kom den hvitkledde svensken og hun som ikke var helt i form; hun var svært maskulin, og gikk kantete og uelegant.

Deretter var svingen full av resten av halehenget, eller det som nå var halehenget; alle krøp sammen med skistavene pekende bakover og kjørte ned i stor fart; kamera fulgte etter, og noen av skiløperne reiste seg opp og dyttet borti skistavene til den som hadde huket seg ned foran; den neste posten var en målestasjon, eller hva det nå heter, og ned på skjermen kom sekundene opp til hun som var i tet; plutselig gikk sekundene langsomt, mens hundredelene løp som i amok; nå ble hun fotografert forfra, hun var stadig vekk uberørt av farten og alle kreftene hun måtte ha brukt.

Tre etternølere kom med inn i svingen; kamera hadde hoppet tilbake før det hoppet fram igjen for å se passeringstiden til hun som lå i fronten; hun nærmet seg og passerte et reklameskilt; jeg ante ikke hva det skulle være reklame for, ettersom det sto på finsk; tiden løp, og etter å forsert en liten bakke passerte hun passeringstidsmarkøren, som var en reklamestolpe, satt skjevt i snøen, for rennet, hva heter det – nei, det hadde jeg glemt, og tiden hennes stoppet, eller tilsynelatende stoppet, siden klokken ville løpe og stoppe, løpe og stoppe inntil hun ville passere mål og den ville stoppe for godt; nå begynte reporterne å telle ned til den som hadde vært nummer to i svingen, for å se om hun hadde tatt innpå eller om hun hadde tapt tid.

«Hun øker», ropte reporterne da den neste passerte; hun som var i våre farger, bak kom den hvitkledde svensken og hun som gikk kantete og umulig kunne være i form; som de to reporterne hadde sagt flere ganger, og igjen kom det: «Hun kan umulig ha truffet formen, det er vondt å se på og snart har hun melkesyre helt opp til ørene» – den aller første i våre farger hadde økt med ti sekunder: «Hun rykker fra» ropte de to herrene fra fjernsynet, og jeg kunne ikke forstå hvorfor de måtte rope, alle kunne se at hun rykket ifra, tenkte jeg og fikk lyst på en dram, og hvorfor måtte de da brøle det ut; det burde være en knapp, en helt enkel knapp å styre slik at man slapp å høre kommentarene og heller hørte suset fra vinden, løpernes pust, skistavenes tørre lyd i snøen; det fikk meg til å tenke på mel, og skiene som gled skarpt i sporet.

Hva slags maskin hadde laget sporet; og så dypt, det slo meg at det var stivt å gå i eller at skiene slo mot sporkanten, og jeg begynte å tenke på et essay jeg hadde lest av Nansen – uten at jeg mistet lysten på en dram; den vokste, og jeg ropte ut på kjøkkenet, til min datter om hva jeg skulle gjøre for å stoppe, via en getboks, som det heter, opptaket, som stadig vekk var en reprise, slik at jeg kunne gå ut på kjøkkenet for å hente en dram uten at jeg gikk glipp av noe – om snø og alle de ulike beskaffenhetene snøen var satt sammen av på grunn av de ulike værforholdene både i Nordmarka, på Finse og de han ville møte, eller hadde møtt, det er riktig, på Grønland da han gikk på ski over Grønlandsisen.

Eller var det før, som for å teste ut hva slags snøforhold han ville bli utsatt for – hele essayet er holdt i en vitenskapelig sjargong og er mer sakprosa enn essay, eller det som heter et formalt essay, hvor han forteller om de ulike snøtypene og hva de gjør med gliden og hvordan snøen fester seg til skiene, eller hvordan snøen er sammensatt av gammel snø, frost, nysnø, sludd, sørpe, mer is, nesten som hålke, før det ville falle mer nysnø, før den igjen ville bli kram og så mer snø; i mange lag under skiene, siden været ville skifte over lange perioder, og disse skiftene ville bli selve snøens konstitusjon.

Min datter fortalte meg hvordan jeg kunne stoppe opptaket; jeg gjorde det akkurat da kamera fokuserte og fininnstilte på hun som ledet, og som gikk for livet, og for henne var det kanskje bare dette ene livet; gå på ski, bli andpusten, svette, bli stinn av melkesyre, sår i rumpa, klamme sko og å vinne i det uendelige, ble fryst i et flott bilde; i diagonalgang med den ene bakskien løftet opp og den høyre skistaven på vei ned i snøen; det var et skarpt bilde på min datter og svigersønns 50-tommers flatskjerm, og jeg reiste meg opp for å se på snøen og den blå fargen som jeg alltid ser i snøen eller over snøen – jeg vet ikke om det er noe jeg innbiller meg eller om det er relevant og kanskje påvirket av lyset, som alt annet, liksom uten lyset er alt mørkt, eller har snøen sitt eget lys, sitt eget indre lys, slik jeg ofte har tenkt at gresset har det, blomstene har det og trærne har det og alt kornet som vaier i vinden, umodent så vel som det som er modent, eller all frukten; eplene, pærene og plommene kan være lyssatt innenfra, svakt som sankthansormer.

Jeg sto helt inntil fjernsynet og gikk et skritt tilbake; skarpheten var forbløffende, og jeg så på hennes leggmuskler, og snøen som lå over skiene, opp mot skiskoene, og bak henne, inn mot skogen, og under greinene for å se om jeg kunne se den blå fargen jeg så etter, eller som jeg trodde var synlig.

Der, akkurat der, tenkte jeg, så jeg noe blått under en furugrein; det var snøen som lå mot stammen og den lille snø-forhøyningen som vokste opp mot de nederste greinene, og med litt vind ville greinen skrape mot snøen – der var det, som et blått felt under snøen, like under overflaten, som snøens beskaffenhet av is, sludd, nysnø, så kram snø; alt det som hadde forvandlet beskaffenheten, eller som ble snøens øvre lags beskaffenhet, ga fra seg en blå farge.

Jeg gikk inn på kjøkkenet og fant fram whiskyflasken, fikk opp korken; det kom en svuppelyd fra tuten, og idet jeg helte whiskyen opp i et glass, etter å ha hentet en isbit fra fryseboksen, klukket det muntert fra den lange flaskehalsen, og min kone som satt ved kjøkkenbordet, spurte om jeg også kunne skjenke henne en drink.

Isbiten klirret mot glassveggen da jeg satte meg ned i sofaen; ned ettersom dette var en stor og dyp skinnsofa, og det å reise seg opp var strevsomt, derfor akte jeg meg fram mot sofasetekanten, med glasset i hånden, og satte det, uten å skvulpe, på bordet og grep etter fjernkontrollen for å oppheve det fryste bildet, som om det kunne ha stått der, liksomstivnet på min kommando, og at hun som gikk for fullt hadde stoppet og sto stille uten å røre en muskel.

Jeg trykte inn tastaturknappen for å fortsette skirennet, og hun som var fryst i en vakker diagonalgang, i profil med den snødekte skogen bak, rykket til, bråvåknet, eller ble redd for at de bak kom nærmere, som om bare hun hadde blitt fryst, til et stilleben, og ikke de andre; hun gikk videre med bakskiene klaprende opp og ned; hun gikk fort, og kommentatorene lovpriste hennes stamina, og igjen hennes «store motor»; hun langet ut, og kamera fulgte hennes rygg og ble stående, etter å ha dreid tilbake fra ryggen, til sporet, for å se hvem som ville dukke opp først.

Jeg langet ut armen og grep etter whiskyglasset; det var kaldt, om ikke iskaldt, og på vei mot meg klirret det fra isbitene, og da jeg førte det til munnen – kunne jeg lukte jernbanesviller, kreosot, myr; dette var en stri whisky; en som passet til langrenn; en langrennswhisky – og la den tykke glasskanten mot underleppen og helte whiskyen langsomt inn munnen og deretter ned halsen, uten å ha skyllet munnhulen eller å rulle spriten over tungen; bare rett ned og det varmet godt i en gammel krok.

Jeg smattet etter å ha tatt en svelg til; som for å kjenne smaken dobbelt, etter at jeg for lengst hadde sluttet å røyke, hadde jeg fått en fantastisk luktesans, og smakssansen, hadde jeg tenkt, var ikke også den blitt forfinet – det smakte, jeg smattet og luktet etter, uten lukten, sies det, smaker det ingenting, det smakte som det luktet: rått, kreosot, gamle jernbanesviller; som jeg ikke har smakt, bare luktet, altså smakte jeg etter lukten; jeg lukket øynene og forsøkte bare å smake etter, uten å lukte etter; jeg tok en svelg til og smakte etter uten å lukte etter, men det greide jeg ikke, ikke uten å klemme inn nesevingene, som jeg ikke gadd; jeg luktet og smakte etter.

Jeg åpnet øynene, og kunne se at det hadde begynt å snø; både utenfor stuevinduet og på sendingen, det ble øyeblikkelig kommentert av reporterne, all den stund de ble redd for gliden og at hun som gikk først, ville få problemer med snøen som ville falle i sporet og dermed sinke henne; sinke henne, tenkte jeg, da måtte hun miste skiene eller falle; jeg tok etter glasset og tok en munnfull til, det klirret i glasset; jeg så ned i det for å se hvor mye det var tilbake av isbiten; den duppet, fullstendig hel, eller hadde den krympet litt; jeg stirret for å se og kunne ikke se om den var blitt mindre – en av reporterne ropte, og jeg så vekk og inn på skjermen; nå snødde det så tett at det var vondt å se hvem som kom halsende etter hun som for lengst hadde stukket av.

Og smaken – det må vente, tenkte jeg, dette er mye viktigere, og jeg fikk lyst til å gå nærmere for å se om jeg kunne se bedre; det var bare tull, så jeg ble sittende og lytte på hva de to reporterne kunne fortelle meg, som alle de andre som glante for harde livet; snøfallet var så tett at alle de 50 tommene var som dekket av et stort bevrende kniplingsteppe, bare på innsiden og ikke på utsiden; da kunne jeg ha fjernet det, mellom de myntstore kniplingsflatene, nei mindre, som de gamle tiøringene, mer som gamle hvitmalte brakteater, bare at de falt for lett, som mynter, de falt som manna, eller slik det kunne ha falt; bløtt og pågående, og mellom dem kunne jeg se noen farger som forflyttet seg; det måtte vel være de som kom halsende etter – men var det våre farger?

Og smaken, tenkte jeg en gang til mens jeg glante for å se hva jeg kunne se; jeg trengte en fjernsynskikkert, som i teateret, hvor kunne jeg finne den, her, hos min datter og min svigersønn; hadde de en teaterkikkert, tenkte jeg og langet ut etter glasset for å ta en munnfull til; nå var isbiten halvert, og snøværet utenfor stuevinduet var ikke så tett som på opptaket, det var lettere her og mye kaldere: «Hvor mye viser gradestokken», ropte jeg til kjøkkenet, og min datter sa: «Vent litt», og så kom det: «30 minus».

Da må jeg ut, tenkte jeg, som for å kjenne det; 30 minus rett ned i halsen, det må være som å røyke en havaneser, og jeg som hadde sluttet å røyke, eller en god gammel Sorte mann; jeg hadde smakt en havaneser, hos min forlegger, den var tykk som en slank og rett banan, men like lang, og den varte uhyggelig lenge og den var drøy; det var som å røyke Castros sekstimers enetale; den var rett og slett uutholdelig – gi meg heller en Teddy, og så kastet jeg hele greia i peisen til min forlegger som ble vitne til min tilkortkommenhet som sigarrøyker.

Men hva smaker det – som jeg ikke skulle bry meg om, men som jeg ikke greide å glemme; helvete, tenkte jeg og tok en stor svelg til; dette er medisin, sa jeg til meg selv, du tuller, sa jeg, så høyt at min kone ropte fra kjøkkenet: «Hva er det?» spurte hun: «Jeg snakker til meg selv», ropte jeg tilbake: «Er det kommet så langt med deg», svarte hun, og jeg ville ikke gi meg og tok en ny svelg; som om jeg endelig skulle komme fram til dens smak – glem det, tenkte jeg og glante igjen på skirennopptaket.

Det snødde så tett at sikten var borte; jeg ante ikke hva kameraet var fokusert på, og jeg måtte bare forholde meg til reporterne, om de kunne se noe bedre der de satt, enn det jeg så – dermed så jeg ut stuevinduet og tenkte hvordan ser 30 kuldegrader ut; det er frost og hvit damp fra munnen og det gjør vondt i halsen å trekke inn luften; jeg hadde gjort det og hadde fått et hosteanfall: «Nei, nå er det umulig å se noe som helst», kom det fra fjernsynet, og jeg fikk lyst til å gå ut for å trekke pusten.

Isteden rakte jeg ut armen og grep etter whiskyglasset, uten å tenke etter hva det smakte av whiskyen; var den ikke litt søt, og uten is, hva om jeg smakte uten is, bare ren og rå whisky; du er håpløs, sa jeg til meg selv, og lyttet for å høre om hun kremtet, langt borte på kjøkkenet, hun hadde en sjette sans for mine repetisjoner, eller min idiosynkrasi, om det var noen som kunne det, så var det henne; ikke kunne som en type grunnforskning, men kunne på grunn av mine uvaner og hennes lyttende vaner.

Jeg har uvaner – hun har bare vaner; det er oss i et nøtteskall; nei, det er essensialisme, gjør det så mye, in nuce, som smaken, men hva gjør det, jeg visste akkurat hva det gjorde, noe gult, på skjermen, uten at jeg ante hva det kunne være; fargene til Ukraina, nesten som Sverige, blått og gult, eller mer gult enn blått, i det tette snøværet, hva skulle det ellers være; gult og jeg så for meg Ursula Andress som Honey Ryder i filmen Dr. No idet hun kommer i en gul bikini opp av havet medbringende noen store konkylier og blir kjent med 007, etter noen kontroverser forteller hun at hun er autodidakt, på grunn av sin far som er arkeolog, har hun aldri gått på skolen, men bedrevet tiden med å lese leksikon eller lignende, og hun forteller 007 at hun hadde kommet til T i den britiske encyklopedien.

Og Autodidakten i Kvalmen, hvor langt hadde han kommet i leksikonet, det husket jeg ikke, men var det ikke K eller L; det var i begynnelsen av boken, og i slutten, nei, jeg kom ikke på det; jeg snudde blikket vekk fra vinduet mot fjernsynet – i håp om å se noe eller hadde de to reporterne sagt noe som fikk meg til å snu blikket; det hadde sluttet å snø så tett, det var tett men sikten var litt bedre; det irriterte meg at jeg ikke kom på hvor langt Autodidakten hadde kommet i leksikonet i Kvalmen.

Hadde jeg vært hjemme, ville jeg ha gått til mine bokhyller og funnet fram boken for å se etter; om det så enkelt lot seg gjøre å se etter – hvis det ville stå helt klart og tydelig at Autodidakten hadde kommet til den og den bokstaven i sin leksikonlesning; snarere, tenkte jeg, hva han leste av bøker og ikke det han leste i leksikon: hvorfor tenker jeg på autodidakter som leksikonlesere og ikke bare lesere av romaner, diktsamlinger, noveller og essays?

Med ett var sikten tilbake og all snøen forduftet, utenom det som måtte ha lagt seg i sporet og over den gamle snøen; kamera var rettet mot noen etternølere, de to i kommentatorboksen var bekymret over gliden til hun som ledet og de var engstelige for at hun ville miste tid, til og med noe av forspranget: «Nå kan det være farlig», sa den ene med sin lyse stemme, og den andre istemte: «Du har rett»: «Nei, nå er jeg spent», kom det fra den lyse stemmen, og den andre repliserte: «Ikke snakk, dette er uutholdelig»; kameraet skiftet til neste passeringspunkt, og det var snø på den skråstilte skulderen til passeringspunktsøylen og den ene skistavholderfunksjonæren var dekket av snø, til og med hetten – som han hadde på seg, eller var det en hun; nei, kroppen under klærne var maskulin – var full av snø.

Hun som ledet kom opp en liten bakke, uten å være affisert av snøfallet; hun gikk fort og det dirret i skistavene for hvert stavtak hun tok og det kom et lettelsens sukk fra kommentatorboksen; jeg tok etter ølglasset, deretter whiskyglasset, liksom det var mitt lettelsens sukk, via glassene, en lettelsens dram, som om jeg hadde tvilt på at hun skulle greie å vinne rennet, på grunn av det plutselige snøfallet; hun er jo trønder, og det er jo nesten bare trøndere som vinner skirenn, kombinert eller hopp; kombinert er jo selve juvelen – jeg glemte skiskyting – i skisporten, spør du meg, selv om den er litt kjedelig; det skulle den ikke være, og jeg kom til å tenke på en bok jeg hadde lest om sport eller sport satt i parentes; et slags epocé, og jeg visste hvorfor forfatteren hadde gjort det.

Og jeg hadde tenkt, da jeg leste om kombinert, og om Gunder-metoden, eller tok til å tenke på det mens jeg leste i boken, at de skiene de hoppet med, måtte de gå med; rett etter nedslaget ville de forsvinne inn i skogen, skisporet tok til der hvor unnarennet sluttet, med hoppski eller en slags kombinertski; hverken hoppski eller langrennsski, men noe imellom, og stavene ville stå der hvor sporet tok til og med en voldsom fart ville løperne kjøre ned, uten å bremse, liksom utfor, i hocke-stilling, før de ville reise seg opp og ta etter stavene og træ hendene inn i stavhåndtakene for å stake for livet, ettersom tiden hadde begynt å løpe idet de satte utfor ovarennet.

Men da ville det ikke være noen Gunder-metode, det er riktig, all den stund den som hoppet lengst kom først til stavene og først inn i sporet og med en voldsom fart ville bli borte mellom trestammene, og da farten ville avta, måtte løperne hive seg på stavene, som det heter, siden kombinertskiene ville være tunge, nesten, hadde jeg tenkt, som de hvite natoplankene som min far hadde i det militære, uten at jeg kunne huske at han noen gang brukte dem.

Hun som kom først passerte passeringsstedet og en klokke tok til å løpe; jeg glante på sekundtallene og et øyeblikk var det som om de gikk sakte; hundredelene løp igjen noe helt forferdelig, fra kommentatorbua kom det tørt: «Hun virker helt uberørt av snøfallet, det skal mye til for å slå henne»; jeg var helt enig og så bak henne, før hun ble borte, om jeg kunne se de som kom etter; de hadde ennå ikke kommet til syne, da måtte hun ha økt forspranget.

«Hun øker», ropte de fra bua, da de neste ankom og deres tid stoppet, for å sammenligne med hun som var først, var de ti sekunder etter, neste klipp, eller sekvens, nei, hva heter det; kameraposisjon, var hun, som økte, i bunnen av en bakke; det var en drøy bakke, og som alltid kom det fra bua: «Denne bakken er mye brattere enn det vi ser på skjermen»; de skulle forsikre oss om at fjernsynet mildner bakkenes utseende, både oppover og nedover, og hun jaget på, uten å gå over i fiskebein; de sa det ikke, kommentatorene, men det var som jeg kunne høre dem si det: «Hun har spikerfeste».

Jeg fikk igjen lyst til å gå ut for å trekke inn minus 30 grader og kjenne den skarpe luften som ville få meg til å hoste, og for å se dampen som ville stå hvit ut av munnen min; det snødde lett, kulden avholdt snøen fra å falle tettere, trodde jeg; høytrykk, tenkte jeg, hvor høyt går det, atmosfærisk, og lavtrykket, som det hadde vært på opptaket fra Finland, hvor lavt hadde det vært.

Fokuset var mot bakken, og hun som gikk først ble forminsket til å bli en rød avlang flekk som ble borte på toppen; de som jaget henne tok sin tid, og for å holde på seerne tok kameraet til å svinge til høyre, langsomt slik at skogen kom nærmere; snøen hang tung på greinene, en fugl lettet slik at snøen røytet, jeg fikk ikke med meg hva slags fugl det kunne ha vært, kanskje en kråke, jo, var det ikke en kråke, jeg glante mot skogen eller det som var tilbake av den delen av skogen, før skogen forsvant ut av fokus, for å se om den ville dukke opp; den dukket ikke opp, kommentatorene var helt stille, og så kunne jeg høre at noen ropte og de som jaget etter ble synlige; det var tre skiløpere i følge, og jeg lurte på om ikke hun som var først av dem, hadde hatt et lite forsprang, rett etter at de hadde passert passeringspunktet, eller husket jeg feil; uansett, nå gikk de i en klynge.

Hvor mange må det være for å bli en klynge, opphavet sikkert å klenge; hvor mange kan en klenge seg til, og den som klenger for mye får et klengenavn; en treklynge – hvor mange trær er det, eller en husklynge; de tre i klyngen klenget seg opp bakken – de hadde klengefeste: «Nei, nå var du kjapp», kom det fra min kone på kjøkkenet, etter at jeg hadde sagt det til henne, min datter fulgte opp med å insinuere at jeg hadde drukket for mye.

«For lite», ropte jeg tilbake, og hun lo av full hals, eller snarere begge lo, og jeg tok resolutt etter ølglasset og deretter whiskyen, og igjen fikk jeg dette uutslettelige behovet for å finne smaken eller finne det som kanskje ikke ville bli funnet eller kunne; ville ikke bli funnet, og det var som å høre et av Heraklits fragmenter: «Naturen elsker å skjule seg»; eller kunne fordi det ikke var noe å finne, eller det som kunne bli funnet, var mer som å bli oppfunnet; og jeg fattet ikke hvor det kom fra; det var feil, jeg visste hvorfor, ettersom jeg visste hvor det kom fra, og hvorfor jeg så ofte ville finne essensen av lyd, smak, syn og lukt.

Jeg greide ikke å befri meg fra behovet for å gå ut og trekke 30 tørre innlandskuldegrader ned i halsen; i bare skjorten for å kjenne vinteren på kroppen; hvorfor ikke i sokkelesten, på verandaen, eller i underbuksen, Dovre, aldri bokserunderbukser, bare Dovre, uten skjorte for å stå der for å kjenne hvor kaldt 30 kuldegrader er, dernest for å løpe inn, inn til peisen på kjøkkenet og en stram dram på styrten – jeg så vekk fra fjernsynet og ut mot den fallende snøen; den falt ynkelig, i en slags redsel for å falle, eller som den ikke ville vise seg fram, liksom den kunne vite om min monotone opptatthet av dens fargetoner, om ikke denne ene tildekkete blåfargen, ikke tildekket, men som viser seg fram i det små.

Og de skiløperne som løp i våre farger; bare glem det, og lukten av – ja, hva da, for ikke å glemme smaken; det går ikke, det vil ikke gå, men jeg kan finne opp noe, som kunne gå, det er riktig, som kunne gå, og hva ville det være; lukten av våt snø, hard svette, og smaken, til de som gikk for livet, hva slags smak ville de ha i munnen; smaken av blod, men lyden, stavtakene, skiene som klapret mot sporet, det ville jeg ikke glemme, eller lyden av pusten og de som heiet, men hva de smakte eller det som jeg smakte mens jeg glante; øl og whisky – ville det telle, telle for hvem, glem det.

Kameraet ble stående for å få med seg den neste klyngen, hvis ikke de var for mange til å være en klynge; det var som et haleheng, en lang rekke som hang sammen, unntatt de tre foran og hun som var i ledelsen, slik de hadde gjort det fra begynnelsen av; disse holdt stand, som en type status quo, det vil si at de ikke orket å sette etter de som hadde stukket av; nå ble de litt uryddige ettersom mange gikk ut av sporet for å gå fiskebein opp bakken.

De gikk ikke opp bakken; de klatret, og farten falt merkbart – med den nye skigåingen, skøyting, opp bakker, uten spor, ble det kalt å padle eller gå i dobbeltdans; kanskje det var fiskebeingåingen som hadde vært utgangspunktet, bare på flat mark uten spor; for å få større skyv, og for en fart de fikk; jeg ante ikke at det kunne gå så fort, og tilsynelatende uten anstrengelser, fra de som kunne det, selv om det så vondt ut, og i påvente av evolusjonen, slik at den skulle ta etter, ved å komme etter, om mange tusen år, ved å gi skiløpere en annen type hofter; breiere og dypere med lårknokene plassert på hofteskålene slik at det ville være lettere å skøyte, men ikke å spasere; de ville komme til å vagge, akkurat som kinesiske kvinner med knuste, uutvokste føtter, og en kontradiksjon vis-à-vis diagonalgangen, eller som det nå het, det likte jeg, klassisk langrenn, men da ville evolusjonen ha omdannet kroppen, og det ville ikke være mulig å gå klassisk langrenn; skøyting ville da bli den klassiske grenen og noe nytt ville ta over; like ufyselig og like uestetisk som dagens skøyting, men rett skal være rett – det går uhyggelig fort; farten er viktigere enn stilen.