Ronald Fangen

Kvernen som maler langsomt

Borgerfesten

Gyldendal

Leseren vil snart opdage at denne bok foregår i Bergen. Jeg har ikke brukt «levende modell» til noen av bokens skikkelser.

Det er en roman, ikke en kulturhistorisk skildring. Vekten ligger derfor ikke på om boken er faktisk, men om den er typisk riktig.

R. F.

FØRSTE DEL

I.

Det var bare såvidt det blev litt skikkelig dagslys noen timer. Regnet strømmet ned fra morgenen av, og da folk gikk på kontorene så de bare gråsvarte skyer i ilsomt jag over byen, fra fjellet i syd og nordover mot fjorden. Men så i tolvtiden blev skydekket tynnere, nesten gjennemsiktig, – og det var noen optimister i byen som påstod at de hadde sett solen. Det var nok en overdrivelse, men det blev i hvert fall dagslys, og i tre hele timer regnet det ikke. Termometeret utenfor instrumentmaker Iversens butikk i Småstrandgaten viste åtte varmegrader, – og det var den syttende desember, bare syv dager igjen til julaften.

Men så kom de gråsvarte skyene igjen, de jog avsted i vill fart over byen og lot regnet strømme ned, et skrått, stormpisket regn. Alt i tretiden var det forbi med dagslyset, lyktemennene begynte sin rute og tendte gasslyktene ved hjelp av sine lange stenger som blåsten holdt på å rive fra dem.

Men byen var inderlig tilfreds og enset hverken regnet eller blåsten. For skolebarna var det mere enn nok å vite at julen stod for døren; nu var det bare tre dager igjen; så begynte ferien. Det kunde jo være fint om det snart kom litt vinter, men det var ingenting i veien for at den kunde komme når som helst, imorgen den dag. Her laget det sig aldri i stand til noe slags vær, enten det var uvær eller godvær, vinter eller sommer; været var alltid flyktig og plutselig; på denne tiden av året hendte det ofte at temperaturen forandret sig med åtte, ti grader i løpet av den samme dag.

På Katedralskolen hadde gymnasiastene heftig diskusjon om værutsiktene for julen i det store frikvarter. Det endte med et veddemål mellem Henrik Holter, generalens sønn, og Otto de Behr, bankchefens sønn. De hadde alltid motsatte meninger, og selv om det bare gjaldt været og ingenting som nu idag, var det bestandig en litt utrygg fiendtlig stemning mellem dem. Det hendte stadig at tredje gyms diskusjoner endte med at de to trettet og målte hverandre med hemmelig forakt og fiendskap i blikket mens de andre forstummet og ventet spent på en krigserklæring. Slik var det også idag, men heller ikke idag kom den; det blev bare til et veddemål. Henrik Holter spådde fortsatt regn og hånet byens klima. Han hånet i det hele tatt byen når det passet ham, for riktignok var han innfødt, men begge hans foreldre var fra Østlandet, så han hadde likesom både i pose og sekk, var både bysbarn og fremmed. de Behrs slekt hadde bodd i byen i fire generasjoner, han var altså vaskeekte innfødt og intet annet. Han holdt med blekt, innbitt alvor på at det skulde bli vinter til jul, det var en selvfølge, det hadde hendt mangfoldige ganger før, det var byens minste kunst å lage vinter i en fei. Det var slagsmål i begges blikk, men det endte altså med veddemål, – urimelig høit: fem kroner som innsats.

Enda en gang følte kameratene sig snytt. Episoden blev ivrig kommentert på veien hjem fra skolen.

«De blir aldri venner før de har slåss på tørre never.» – «Når de ikke har slåss før blir det ikkje til nokke no. Men du kan banne på at de to kommer til å terge hverandre så lenge de lever.»

Det var kanskje ingen dum spådom av Fritz Bing, som kom med den. Både han og de andre halvvoksne guttene i alle byens bedre familier hadde jo for lenge siden erfart at det var en yndet sport blandt byens borgere å «terge» hverandre. Det var mange grader av erting, fra den mest godmodige som eksisterte selv mellem uadskillelige venner, at ertingen var godmodig var i sig selv et vennskapsbevis, til det uslukkelige fiendskap som hver dag var like opfinnsomt i hån og nedrakning. Hvorfor skulde det gå anderledes mellem disse to hemmelige fiender som aldri hadde fått gjort op sitt uundgåelige mellemværende i et realt slagsmål, men hver dag gjennem alle år hadde mønstret hverandre mistenksomt og irritert hverandre med alt de foretok sig, – skjønt de ellers var vennesæle og kjernekarer?

Dette var nu imidlertid en av byens vennligsinnede dager. Borgerne gikk tidlig fra sine kontorer og butikker. Riktignok var det den juletravle tid, men for prinsipalene var det verste undagjort når først alle julevarene var kommet vel til byen og gjennem tollbodens skjærsild var havnet på lagrene og i butikkene.

Så skulde man hjem til middag. Og de som gikk hjem tok sig en durabel middagslur både på en og et par timer. For det var jo noe man visste at fra borgerfesten i Losjen kom man ikke tidlig hjem selv om man hadde de beste forsetter. Det var bare bispen som brøt op klokken elleve, så snart han hadde fått i sig et par kopper kaffe; – og hvordan det så hadde sig var det ikke tvil om at dette opbrudd alltid og øieblikkelig skapte en litt mindre høiærverdig stemning. Det var nok dem som lurte på om ikke bispen gjerne hadde gjort som adskillige av hans forgjengere i de gode, gamle dager: kastet den høiærverdige maske for en enkelt gangs skyld og pokulert til ut i de små timer. Men biskop Kragh var nu engang en alvorsmann, riktignok både menneskelig og edelmodig, men en alvorsmann. Regelmessig som et kronometer overholdt han de tider for ankomst og opbrudd som han selv hadde fastsatt og vandret med verdige skritt, som om han skred op til domkirkens alter, mellem alle bordene, velfylt med hyggelige glass. Han bar sitt hvitmankede hode høit, – nikket venlig – alvorlig til alle han kjente og forsvant. Det vilde skje i kveld på ny; de vilde alle vite at klokken var elleve og snakket vilde stige ved alle bord.

Dernest kom generalen til å bryte op, men det var nu ikke så kronometersikkert når det skjedde. Antagelig mellem halv tolv og tolv; men traff det sig så at han var blitt særlig interessert i en samtale kunde det trekke ut til halv ett. Det var særlig historie han likte å snakke; der var han temmelig allvitende; også geografi var hans kjepphest, men kjøpmannsskap og forretninger forstod han sig lite på. Var de materier oppe til diskusjon ved hans bord begynte han snart å gjespe og opbruddet fant sted nøiaktig halv tolv. Man gikk bare over med denne ellers utilgivelige ignorans når det gjaldt ham; byen hadde aldri hatt en bedre og stateligere general. Dertil var han meget velstående.

Hvordan det kom til å bli med stiftamtmannen visste ingen. Han var ny i byen, het Røssel, hadde gjort en fin og fort karrière, men ellers var han et ubeskrevet blad og kilde til adskillig spenning.

Det vrimlet av mennesker i Losjen alt tidlig på dag. Først og fremst var det festkomitéen som jo måtte befinne sig på valplassen og forberede slaget. Det var tusen og en ting å passe på, fremfor alt plaseringen, et overømfintlig anliggende. At de høie embedsmenn var fine og skulde sitte fint, det var i orden. Men ellers var intet i orden. Var ikke alle borgere? Var ikke alle like gode? Hvad i all verden hadde den gjort som skulde berettige ham til å sitte finere enn den? Slik en tvilsom personage som har småsnytt sig til en formue. Det var jo enda mildt, – rett som det var svirret injuriene i luften, – erkeslaur og kjeltring var ikke påfallende sterke betegnelser om den begunstigede i den fornærmedes munn. En gang for noen år siden svirret også det sjeldne fremmedord bigamist i luften da plaseringens fornærmelser var blitt åpenbare. «Skal den bigamisten sitte finere enn eg?» Angjeldende hørte det men lot som intet. Ordet hadde imidlertid rumstert i hans bevissthet under middagen og sent på natten blev det stort opgjør.

«Var det bigamist du sa?»

«Det var det, ja. Tror kje du eg vet at du holder deg med det rene harem både i Hamburg og i London? Her hjemme er du dydsiret og skikkelig som en legpredikant. Men de «forretningsreisene» dine, far, ja, eg vil ikje ta de rette ord i min munn!»

Derpå stort slagsmål, men da var klokken fire og det hele omkom i den almindelige uorden. Bigamisten og hans anklager var siden blitt fine venner; det var jo heller ikke fritt for at bigamisten ved senere leiligheter i dårlig skjult stolthet kunde være tilbøielig til å gi sin anklager en smule rett.

Men plaseringen var og blev en overømfintlig affære. Nu blev den besiktiget for siste gang av hele festkomitéen under ledelse av formannen konsul og storkjøpmann Brehmer. Han var en mektig og myndig herre på vel seksti år, en farlig mann som det ikke var lønnsomt å legge sig ut med; han hadde sin hånd ute overalt, var medlem av mange styrer, parthaver i de fleste andelsforetagender, direksjonsformann i kredittkassen. Han tilhørte den allvitende og allmektige «stormaktsgruppe», som regjerte byens forretningsliv og som alle unge, fremadstrebende forretningsmenn skalv for. Hadde stormaktsgruppen med Brehmer i spissen vendt tommelfingeren ned og avsagt dødsdommen, da måtte det mirakler til for å undgå døden. Et par ganger hadde det hendt at de dødsdømte resolutt forlot byen og tok fatt fra nytt av et annet sted i landet. Skibsreder Mergel, som bare var noen og firti år, var allerede blitt en av stormaktene, hvis forhandlinger og beslutninger var uransakelige for almindelige folk.

Nu vandret da festkomitéen langs bordene og besiktiget plaseringen, Brehmer først med Mergel som en slags adjutant, et ærbødig skritt bakefter, – og så kom de andre fem, gode, solide borgere, kjøpmenn og shippingfolk alle sammen.

Det blev intet sagt fordi Brehmer intet sa. Han tok tydeligvis opgaven alvorlig, han så nøie på hvert eneste kort på sin vei langs bordene – han ønsket ikke å ha noen ubehageligheter i aften. Det var første gang på mange år han hadde erklært sig villig til å fungere i festkomitéen; den slags overlot han helst til yngre krefter. Men når han nu var blitt med, skulde det også noe til før det blev ytret misfornøielse; byens borgere ytret ikke gjerne misfornøielse med noe som konsul Brehmer hadde sanksjonert.

Plutselig stanset han. Han bøiet hodet og blev stående og stirre på et kort. Hele prosesjonen bak ham stanset også og betraktet ærbødig Brehmers skallede isse som var innrammet som et kostelig klenodium av en sølvhvit hårkrans, – og hans brede, grublende ansikt med de velfriserte hvite whiskers efter det beste engelske mønster. De spaserte langs et av langbordene, befant sig nu like i nærheten av hovedbordet, og det var tydelig nok at den gamle hadde fått betenkeligheter. Nu strakte han hånden ut, tok kortet og holdt det forskende og prøvende foran sine øine. Derpå vendte han sig til herrene og sa:

«Det forekommer mig at den udmerkede mann arkivar Paus var plasert seks–syv plasser lenger nede?»

Jo da, det var riktig.

«Og her sitter nu den såkalte «grosserer» Saugland. Det er ikke verdt vi setter ham griller i hodet. Han kunde komme til å «bilde sig noget ind» for å tale med fader Holberg. Det trenger den gode stril ikke vår hjelp til.»

Han stod ennu en stund og så på kortet, la det flatt i hånden som om det var selve «den gode stril» han veiet. Plutselig lo han. Og da han nu snakket, opgav han det velpleide boksprog og snakket ekte innfødt:

«Han tror kanskje han e’ nokke med sine hundre tusen lusekroner. Eg tenker vi sitter han på plass.»

Hvorpå han resolutt gikk nedover langs bordet, la Sauglands kort på arkivarens plass og forfremmet arkivaren. Han snakket på ny sitt offisielle sprog:

«Vi skal ikke glemme respekten for åndslivet, mine herrer. Arkivaren er en udmerket mann. Og han smaker av åndsliv.»

«Ut på natten oser han også sterkt av whisky,» sa Mergel.

«Det er han ikke alene om! Og så er det ennu en meget delikat ting. Hvor har vi de to redaktører?»

Komitéen begav sig på vandring igjen. Det var en nyttig inspeksjon, for det viste sig at høireredaktøren var plasert noen plasser finere enn venstreredaktøren. Det blev ilsomt forandret. Brehmer hadde fått to blanke sveddråper på sin panne, som han tørket bort med lommetørklæet. Derpå holdt han et lite foredrag.

«Jeg vet ikke om De, mine herrer, forstår hvilke forferdelige ting vi har avverget med denne lille omplasering. Jeg innrømmer at jeg er aldeles forskrekket ved tanken på det som kunde ha skjedd og som nu lykkelig er avverget. Hatet og misunnelsen mellem disse to redaktører er som De vet mildest talt utpreget. Og ulykken, ser De, er jo den at når to almindelige borgere hater hverandre, så er det mere eller mindre et privatanliggende. Men når to menn som har hvert sitt presseorgan å lede hater hverandre, så er det øieblikkelig et offentlig anliggende. I dette tilfelle vilde det ikke ha vært privatpersonen venstreredaktøren, som eventuelt var blitt fornærmelig plasert og behandlet. Akk nei, det vilde ha vært bladet, partiet, frisinnet, fedrelandsfølelsen, folket. Intet mindre enn H. M. det norske folk. Ikke sant: «Mig kan man gjerne fornærme, men ikke det jeg representerer»! Denne lille lettsindige fornærmelse, som nu lykkeligvis er avverget, – den vilde tilsatt mannens penn en ekstraporsjon gift og efter hvert gitt ham den overbevisning at byens borgerskap er den sanne folkefiende. Det er mitt råd til Dem, mine herrer, behandl pressefolk med den ytterste forsiktighet, som råtne egg. Og nu føler jeg trang til en liten drink før vi går hjem og klær oss.»

Han var alt på vei ut av den store sal, ærbødig fulgt av komitéen med Mergel som adjutant, ett skritt bak sig. Ved utgangsdøren snudde han sig, så opover salen og sa:

«Men Saugland har heldigvis ikke noen avis. De kan godt fløtte ham ned to plasser til.»

Det blev gjort. Derefter gikk komitéen ned i klubblokalene.

Hjemme i Brehmers villa i Parkgaten var det stor travelhet. Han merket den ikke straks han kom hjem, for han var optatt av besværlige tanker som ofte plaget ham i de siste årene. Dette stadige innrykk i byen av fremmede elementer foruroliget ham. Hans egen familie hadde bodd i byen i mere enn to århundrer, og hans hustru Emma, født Krohn, tilhørte en familie som var ennu et halvt århundre eldre i byen. De skjønte begge at de alltid hadde tilhørt den og at den alltid hadde tilhørt dem. Så langt som han kunde huske tilbake i sin barndom hadde han visst at byen var hans, – han tok den i arv fra sin familie. Hans posisjon i byen var bestemt fra fødselen av og hans vei stukket ut. Familiens gamle, grunnfestede handelshus skulde i sin tid tilfalle ham, og han skulde gi det videre til sin sønn. Han fikk den tradisjonelle utdannelse som var studenteksamen, et arbeidsår i forretningen, dessuten flere års utenlandsophold, – i England, Frankrike, Tyskland og Spania. Det var de år da den unge rikmannssønn både skulde samle sig allsidige og solide kunnskaper om handelsforhold rundt i Europa, – og «løpe hornene av sig». Det blev ventet at han skulde komme hjem både som utlært og som adstadig borger, finne sig en hustru og grunnlegge sitt hjem. Han hadde selv besørget det alt sammen i tur og orden, – uten å blande de forskjellige faser sammen. Når han av og til som eldre mann grublet litt over hvordan det var gått så riktig med ham og det hele var blitt så vellykket, – da visste han godt svaret: han hadde aldri satt sig op imot byen. Den hadde sine ukrenkelige krav til enhver borger, – og blev disse krav krenket, var han ferdig; derved var det intet å gjøre. Han hadde aldri brydd sig om å formulere og sette op noen liste over kravene; det var ganske unødvendig både for ham og for enhver som virkelig hørte byen til. Han hadde dem i blodet. Fem minutters samtale med en hvilken som helst borger i denne by var for ham nok til å avgjøre spørsmålet om vedkommende var «riktig» eller ikke. Det avgjorde både hans instinkt og hans erfaring med usvikelig sikkerhet. Og han var nu en gang i kraft av sin familie, sin arv, sitt handelshus, sin rikdom, sine offer kalt til å overvåke at disse byens krav ikke blev krenket, at det gikk «riktig» for sig. Det var en slags politivirksomhet, – gjerne det; han hadde ikke søkt den som embedsfolk søkte embeder og flakket fra sted til sted. Den var tvert imot blitt lagt på ham nettop fordi han var rotfast. Det fikk stå sin prøve at han blev ille likt i visse kretser, – en mann uten fiender var ikke en mann. Til gjengjeld nød han de «riktiges» ubetingede tillit. Selve byen hadde vedkjent sig ham og belønnet ham. Hvad mere kunde han begjære?

Nei, han hadde sannelig fått rikt igjen for de offer han bragte. Enda de sved og kostet dyrt den gang han bragte dem. Det var nu først og fremst dette at han virkelig hadde elsket en fransk pike av god familie som han levde i likefrem ekteskap med mere enn et år. Hadde han ikke også lovt henne ekteskap? Akk jo, Gud bedre det, – det kom han ikke fra. På en måte hadde han jo også ment det. Ja, – på en måte hadde han ment det på alle måter, så ubetinget som han overhodet kunde mene en ting. Aldri hadde han vært så lykkelig, aldri hadde han truffet en så forunderlig søt og herlig pike; – den dag idag hendte det at det gikk en bølge av savn og lengsel gjennem hans årer når en eller annen ting uforvarende bragte kroppen eller tanken hans til å huske henne. Hun var jo også ung i hans erindring, hun hadde ikke levd de mange, mange år siden da! Suzanne het hun.

Det var et offer. Han ofret henne. Han visste at han sannelig også ofret noe som jo egentlig ikke var hans, – nemlig hennes lykke. Ja, la gå, – han visste at han hadde narret henne! Det var skamfullt mens det stod på. Det var ikke fritt for at det var skamfullt den dag idag. Hun var jo også så motbydelig stolt da det kom til stykket. Motbydelig og imponerende stolt. Han skulde aldri ha budt henne penger som plaster på såret. Det var et misgrep.

Det var den elendige Saugland som bragte alle disse tankene op i ham da han gikk hjem fra Losjen for å gjøre sig i stand til borgerfesten. Den elendige snik og streber av en stril! Han var ikke «riktig», og det skulde han eftertrykkelig få føle. Her hadde han, Magdalon Brehmer, virkelig ofret … Ikke for det, når det nu egentlig kom til stykket så kunde han ikke fått noen bedre kone enn sin Emma. Og han hadde alltid visst, også da han levde sammen med Suzanne, at når han for alvor skulde gifte sig, da skulde det være med datter av et av byens handelshus. Det hørte til byens ukrenkelige krav. Han hadde i virkeligheten aldri tenkt på å krenke det, – det var umulig, for da hadde han ikke vært byens ekte, uforfalskede sønn. Men hvordan det nu var og ikke var: han hadde honorert byens krav; han var en del av den, de to var ett. Og heldigvis: byen hadde en borgerstand som kjente dens krav og honorerte dem. Det var ikke bare de såkalte store borgere, de rike. Nei, gudskjelov, – hele veien, fra øverst til nederst, hadde byen en befolkning som det var ham en udelt glede å tenke på. Han følte sig som selve byens vurderende ånd når han gikk omkring og så på livet og menneskene.

Det frydet ham inderlig når han kunde si at det var som det skulde være … Men se her hadde han jo talen til borgerfesten i kveld! Her var den! Byens ånd. Byens ukrenkelige krav! Det var jo selve saken!

Og det skulde Saugland få høre. Nu skulde han og de andre strilene, innflytterne, parasittene få vite hvad byen mente om dem. Som om noen hadde bedt om deres assistanse! Som om ikke byen blomstret og befant sig i stort velvære uten dem!

Det var et utålelig fremmedelement som nu forsøkte å hevde sig i byens liv. Denne Saugland med sitt grisebust på hodet, sin lille, tette, frekke skikkelse, sine vassblå, kalde fiskeøine, sin drevende, lure stemme og avskylige selvgodhet, – han tålte ham ikke, ganske enkelt; han hørte ikke til, han var hvad englenderne kalte en intruder. Og penger tjente den klamme fisken! Og med det kolde fiskeblod i sine årer hadde han allerede avlet fem barn. Det var et dystert perspektiv. Tenke sig byen, hans by, oversvømmet av slik yngel.

Det var i disse ulykkelige tanker Brehmer befant sig da han låste sig inn i sitt hus i Parkgaten. Han la ikke merke til at en av tjenestepikene gikk omkring og tørket støv nede i hallen på denne usedvanlige tid av dagen. Heller ikke så han den store blomsterbuketten som lyste på kommoden her nede. Han tok av sig frakk, hatt og kalosjer, satte den dyvåte paraplyen fra sig i stativet, tittet inn i sitt soveværelse, som lå i første etasje, og gikk så op for å hilse på sin kone og sine to døtre; hans sønn befant sig på den tradisjonelle studiereise i utlandet.

Men da han kom op i annen etasje, forstod han at noe var på ferde. Døren til spisestuen stod åpen, og der var det dekket til stort selskap. Den annen stuepike og hans yngste datter Petra gikk og gjorde i stand der inne, så ivrige at ingen av dem merket ham da han kom gående op trappen.

«Ka e’ det som foregår her,» spurte han. «Petra! Skal vi ha selskap?»

«Gud, kor du skremte mig, pappa,» svarte Petra og dalte ned på en stol. «Du ser vel det at vi skal ha selskap.»

«Tør jeg spørre når det blev bestemt! Og hvem som har bestemt det! Og hvem i all verden det er som skal komme! I kveld når det er borgerfest! Eg begriper ingenting.»

Han var kommet op og stod i døren til spisestuen, litt andpusten, ikke så lite irritert eftersom Saugland fremdeles spøkte i hans bevissthet og eftersom han hatet overraskelser og alle arrangementer han ikke selv hadde vært med på å bestemme. Men fremfor alt var han nysgjerrig. Det var allikevel første gang det blev laget til selskap i hans eget hus uten at han visste om det, – og uten at det altså var meningen at han skulde være med.

«Petra!» spurte han igjen. «Er du blitt døvstum, småpike! Eg står jo her som om eg var falt ned fra månen. Hvad er dette for et påfund!»

Skyvedørene inn til salongen gled til side, – og der stod selveste fru Emma Brehmer med en stor blomsterbukett i hånden, frodig og myndig. Hun mønstret ham, litt usikker i blikket, og utslynget sin replikk med høi, syngende stemme:

«Så dumt du spør, Magdalon! Hvem som har bestemt at her skal være selskap? Jeg, naturligvis! Hvem i all verden skulde det ellers være?»

Han mønstret henne forsiktig tilbake, – hvad gikk det av henne?

«Men jeg har ikke hørt et ord om det, Emma?»

Hun var kommet inn i spisestuen med blomstene og to vaser og begynte å ordne bukettene borte på anretningsbordet.

«Er skapningens herre krenket?» spurte hun og lo. «Jeg skal si dig det som det er, Magdalon far. Dette er kvinnenes oprørsfest! Tør jeg spørre hvor lenge dere mannfolk skal være alene om å lage «borgerfester» og tylle i dere til den store gullmedalje og den årle morgenstund? I gamle dager fikk vi foraktelige kvinnemennesker nådigst tillatelse til å sitte på galleriet i Losjen og se på! Det var nu en utsøkt elskverdighet! Ja, ja, søte Magdalon, sørger du for borgerne, så sørger jeg herefter for noen av borgerinnene, så blir det litt rettferdighet i det.»

Det var ikke meget ved denne situasjon som han likte, men det var meget ved den som innbød til den ytterste forsiktighet; det var han straks på det rene med. – Den var nu for det første helt ny for ham og inneholdt ting som han aldri før hadde tenkt på; – hvad var det for et utidig påfund! Så kunde han heller ikke riktig tyde sin Emmas sinnstilstand, – om hun var alvorlig opposisjonell eller bare godmodig og underfundig. Endelig var det Petra som nu stod borte ved det store vindu og lot som om hun pusset den digre sølvopsatsen, men han så med et halvt blikk at hun lyttet spent. Hun holdt hodet bøiet, men kunde ikke skjule at hun hadde et lite nervøst smil om munnen, var det forresten ikke litt spotsk, – som om hun forstod hvor rådvill han var og på forhånd visste at han ikke hadde noe annet å gjøre enn å kapitulere? Altså: den ytterste forsiktighet her! Det var jo under alle omstendigheter for sent nu å hindre det inviterte kvinnekompani fra å komme. Så fikk han tenke sig om, høre hvad Emma hadde å si efterpå – da pleide man sjelden å være fullt så høi i hatten som når et tvilsomt forehavende på død og liv skulde gjennemtrumfes. Alt talte for at de kommenterte denne utidige begivenhet på tomannshånd, – så utsatte han ikke sin faderlige autoritet for noen slags overlast.

Derfor nøide han sig med å si:

«Du er full av merkelige påfund, Emma, og er dig selv lik.»

Hvortil hun prompte svarte:

«Ja, gudskjelov, Magdalon. Det er jeg. Var det ikke derfor du forelsket dig i mig?»

Han svarte ikke. Han hadde et øieblikk på ny betraktet det halvdekte bord og opdaget selve det utrolige: det var dekket med brennevins-, rødvins- og hetvinsglass! Hvad tenkte hun sig! Innbilte hun sig at han skulde utlevere sin vinkjeller til fri avbenyttelse for denne hærskare av kvidrende fruentimmer, denne amasonflod som skulde oversvømme hans aktverdige hus? Han stirret på glassene. Han kunde ikke tro sine egne øine.

Da nådde Emmas stemme ham på ny, usigelig lys, innsmigrende og deltagende:

«Blev du dårlig, Magdalon?»

Han blev kokende het i hodet, – dette var den store forbitrelse, for alt i verden: han måtte ikke eksplodere, det tok så på ham, han blev ikke menneske igjen på mange timer, han måtte være rolig, rolig, rolig … På ny Emmas stemme, så inderlig god og deltagende:

«Du blev så blek?»

Blek! Han kjente jo at han var blussende rød. Det var for frekt! Det gikk for vidt. Han måtte eksplodere, han måtte for sitt livs skyld eksplodere selv om han skulde komme på borgerfesten så medtatt som en vaskeklut. Da var hun der enda en gang:

«Du skal ikke være redd for din elskede vinkjeller. Jeg har kjøpt vin for mine egne penger. Du blir ikke en ruinert mann på dette selskapet, elskede Magdalon.»

Nu, så det hadde hun! Nu var det riktignok et merkverdig kapitel dette med hennes «egne penger», men både hennes far, salig avdøde storkjøpmann Krohn, og hun selv hadde holdt på at det var godt for alle parter at en del av hennes medgift stod til hennes egen disposisjon, nemlig det beløp hennes far hadde satt fast for henne adskillig tid før det var tale om noen forlovelse. Det var nu aldri blitt ordnet i juridisk bindende former, men han hadde aldri hatt hverken mot eller påskudd til å protestere mot denne tingenes orden, – så meget mindre som hun unektelig viste sig i besiddelse av ekte kjøpmannsblod, hadde en rent utrolig fin nese og ofte hadde gjort små spekulasjoner på egen hånd – slik at hennes «egne penger» minst var blitt fordoblet i løpet av hennes ekteskaps tredve år. Han likte det ikke, ingen makt i verden kunde få ham til å like det, men det måtte han klokelig holde for sig selv eftersom han jo manglet enhver rimelig grunn til ikke å like det. Han hadde tvert imot til hensikt å ordne det likedan for sine egne døtre, for han hadde sett så mange uansvarlige slaurer av ektemenn som sølte bort konenes penger og lot dem gå der for lut og koldt vann. Han hadde et nærliggende eksempel i sin egen søster, – en elendig historie.

Alt dette beveget sig hastig gjennem hans hjerne mens han lette efter hvad i all verden han skulde si for å trekke sig noenlunde overlegen ut av denne situasjon. Hun kunde ikke rammes, ikke engang kritiseres. Han hadde mistenkt henne, og hun hadde triumferende renset sig for enhver mistanke. Hvad i all verden skulde han si?

Da hørte han forundret sig selv si:

«Hvad er det for et påfund! Jeg har vin nok i kjelleren. Og ennu har jeg råd til å bestride selskapeligheten her i huset av mine penger. Send du regningen på det du har kjøpt til mig, Emma. Det er dig vel unt! Dig og hele det kvinnelige buekorps!»

Det var jo ganske merkelig hvad man skulde få høre sig selv si. Men han var ikke sen om å opfatte at han var reddet! Dette var fint! Og han blev overveldende rikelig lønnet. Han hadde plutselig Petras armer om halsen med yndige forsikringer om hvor «søt» han var. Og Emma sendte ham et anerkjennende blikk over sine blomstervaser.

«Det var nu riktig hyggelig av dig, Magdalon. Du skal få festberetning imorgen. Gud og fader for et morsomt kompani vi blir! Men skal ikke du ha dig en lur før du klær dig? Jeg skal vekke dig om en time og hjelpe dig med knapper og alt det der, for du lærer jo aldri å klæ dig alene, Magdalon. Gå nu bare med dig.»

Og heldigvis: det kunde han da gjøre uten forsmedelse. Det så farlig ut en stund.

Så vandret han ned den brede trapp som var belagt med tykke løpere. Han var på ny i fullkommen likevekt og i stand til å nyde husets velvære. Han likte sitt hus. Han hadde selv bygget det efter engelsk mønster. Men at soveværelsene lå i første etasje – det var hans eget originale påfund. Huset hadde høi, solid grunnmur og store kjellere, – og tykke gulvtepper holdt all kjølighet borte. Her hadde barna hvert sitt værelse. Og Emma og han hadde to, en hel liten leilighet, et stort soveværelse og et mindre som var kombinert påklædningsrum og salong. Sol var det overalt, for det var et hjørnehus som vendte mot sydvest. Når det da altså var sol, – det var en stund siden nu. I annen etasje var den egentlige leilighet, den store spisestue med plass til tredve, til nød seksogtredve, bibliotek, salong og to kabinetter. Og i tredje etasje hadde han noe så uvurderlig som en biljard foruten tjenerskapets værelser, loftrum og alle slags hemmelige kott og skap som bare Emma kjente til.

Det var en god lunk i ovnen inne på soveværelset, det luktet deilig rent sengetøi, og hans herlige, tunge engelske soveværelsesmøblement møtte ham idag som alle dager med det som han pleide å kalle «det solides uforlignelige hygge». Det var hans overbevisning at det eneste sted i Norges land hvor det fantes virkelig solid møbelkultur var her i denne by, hvilket naturligvis kom av at her var forbindelsen ut til Europa alltid åpen. Han var opriktig stolt av at bedremanns barn fra denne by alltid blev sendt ut så de blev europeere, lærte sprog, fikk dannet sin smak og kunde se litt lenger enn til sin egen nesetipp. Og så kom slike Sauglander og vilde ha et ord med i laget, – folk fra strilelandet og inne fra fjordene, – uten kunnskaper og dannelse og savoir vivre, – uten respekt for … Nei, vekk med den ufyselige Saugland; nu vilde han ha sig sin velfortjente middagslur.

Han klædde av sig, gikk til sengs og sovnet straks.

Han våknet tre kvarter efter. Men han stod ikke op. Om et kvarter kom altså Emma ned for å hjelpe ham med festutstyret, og han var litt foruroliget ved tanken på å skulle være alene med henne akkurat nu. For det var noe ved dette selskapet hennes som han ikke likte. Det var ikke bare et tilfeldig påfund. Om han kunde forstå hvad det var hun mente.

Han blev liggende og tenke på det, – og til hans forundring gikk tankene langt tilbake. Hvor tydelig han husket den tiden da de var forlovet. Hun var i grunnen et ganske annet menneske den gang. Riktig pen; det var hun jo forresten også den dag idag. Men hun var så – ja, så romantisk, – og det var hun i hvert fall ikke mere. Hun var likesom så overveldende. Hun vilde sverme, gå lange turer opover mot Isdalen eller oppe på Fjellveien, helst i skumringen. Det var nu særlig den første våren; – akk, hvor var det lenge siden og allikevel så merkelig nært, som om det var iforgårs. Alle de år, – hvor var de blitt av? Nei, det var sannelig farlig å begynne å se slik nedover tiden; han klarte det ikke; han blev aldeles forundret. Vekk med det! Men det spennende spørsmål var om hun forstod noe? At hennes romantikk og svermeri og alt det der forekom ham barnslig og generte ham fordi det jo ikke var slik han hadde tenkt sig det og vilde ha det? Og at det generte ham fordi han nu engang ikke kunde hjelpe for at han elsket den franske pike Suzanne og ikke den pene, solide borgerpike Emma Krohn? En vårdag da de stod høit oppe i fjellet og så utover fjorden, – ja det husket han tydelig, – de stod litt fra hverandre, og han var litt gretten, litt trett av henne, – da strakte hun hånden ut efter ham, men på en slik trett og trist måte som om hun visste at hun nådde ikke så langt som til ham, hun nådde bare luften … Og så gråt hun. Han skulde gi adskillig for å vite hvad hun tenkte og følte den dagen. Det var meget mere spennende for ham nu enn det var da. Så reiste hun forresten bort hele den sommeren, og da var det jo hennes mening at det skulde være forbi. Men om høsten kom hun tilbake. Og da var hun forandret. Da begynte hun å bli den Emma han nu hadde vært gift med i tredve år, klok, usentimental, praktisk …

Men hvad hadde det med hennes selskap å gjøre, dette utrolige påfund. –

Der hørte han at hun kom. Nu ja, – dette var jo unyttige tanker; han fikk se å få på sig sine stasklær.

Hun hjalp ham med den vanskelige prosess, – hun var så vant til det og hjalp ham velberget gjennem alle besværligheter. Hun var alvorlig og sa ingenting. Han var genert av tausheten og vilde gjerne snakke, men kunde ikke finne på noe; han hadde vært borte i farlige tanker, og dette selskapet hennes hadde også sine faremomenter; det var best å tie stille.

Da hun var nesten ferdig med påklædningen, spurte hun:

«Er det ikke lenge siden vi hadde brev fra Ferdinand?»

Det hadde vært i hans tanker ofte i den siste tid at det begynte å bli påfallende lenge siden de hadde hørt fra sin sønn i utlandet. Men han hadde trøstet sig med at var det noe galt, vilde de i hvert fall høre om det. Og han hadde ikke selv vært noen iherdig brevskriver den gang han fartet rundt i Europa.

«Det er kanskje det du,» sa han. «Men det kan vi ta med ro. No news are good news, sier englenderne. En så ung mann som er ute på studiereise har ikke tid til flittig brevskrivning.»

Hun var meget alvorlig. Så satte hun begge sine gråblå øine, som hadde slik utrolig glans ennu den dag idag, like på ham og sa:

«Nei, du vet det vel du, Magdalon. Jeg har inntrykk av at du hadde din tid besatt i de årene da du var ute og reiste.»

Han blev litt uhyggelig til mote. Det var jo ikke første gang han opdaget at de tenkte på de samme ting, – men dette var allikevel for påfallende.

Hun så stadig på ham, forskende og alvorlig, og han skjønte at han blev rød og dermed var også hans irritasjon i anmarsj; hvad var nu dette for spilfekteri mellem to gamle ektefeller, det fikk være måte på tøv … Da var det makeløse vesen med ett som forandret, vennligheten selv, høit oppe i den uskyldigste stemmeregion.

«Hvad tenker vi på, Magdalon. Vi glemmer dine ordener!»

Han hadde nu ikke glemt dem et øieblikk, men han var lettet over at hun tenkte på dem, skiftet tema og nu allerede var borte i det store skap med de mange hemmelighetsfulle rum, hvorav ett opbevarte hans offisielle udmerkelser.

«Her har vi dem. Den svenske, den hollandske, den tyske, den italienske. Det er nu kjekt, Magdalon. Stå nu pent stille, så skal du se. Sånn.»

Hun gikk rundt ham og betraktet ham nøie fra alle kanter.

«Nu er du perfekt, Magdalon. Men du søte syvende himmel: talen! Har du skrevet talen?»

«Den skal jeg skrive nu, den, Emma. Det er ennu tre kvarter før jeg må kjøre.»

«Skal du skrive den nu! Jeg mener du er blitt tussete, Magdalon. Du som alltid har talen ferdig to dager i forveien! Jeg kommer til å forgå av nervøsitet.»

Denne situasjon likte han bedre; hun var så søt når hun var bekymret, – skjønt han aldri visste hvor bekymret hun egentlig var.

«Jeg vet hvad jeg skal si, Emma, jeg har det klart her oppe alt sammen. Ta du det med ro.»

Hun var fremdeles like vennlig.

«Det er nu en ting som alle vet at du er den beste taler i byen. Jeg er litt stolt av dig. Og jeg vet du sørger for at jeg alltid har grunn til å være det.»

Med disse ord i sin bevissthet, glad over at alt var i orden, gikk han i sin fulle selskapsprakt, langsomt og verdig op i biljarden. Der hadde han et stort, hyggelig bord borte ved vinduet. Her oppe hadde han utarbeidet alle sine taler og hit op gikk han hver gang han skulde gjennemtenke vanskelige spørsmål. Her hadde han stor plass til å vandre omkring, her var det dødsens stille, ingen lyd nede fra huset trengte gjennem det solide eketresgulv og det tykke gulvteppe, og veggene ut mot loftet var polstret. På bordet ved vinduet lå blokker og skrivesaker, – og i et hemmelig skap borte i hjørnet hadde han en forsyning av utsøkte drikkevarer, gammel vintage, sherry, konjakk og whisky. Han var nu stemt for et glass konjakk, skjenket sig det, tømte det, fylte det på ny og plaserte det på biljarden. Så tendte han en liten, lett hollandsk cigar og begynte å vandre. Han så på klokken, – han hadde presis tre kvarter å gjøre på.

Han hadde alltid elsket en slik nøiaktig tilmålt knapp tid hvor noe måtte bli gjort ferdig. Det var vel også derfor det nesten alltid gikk slik at han først tok sine bestemmelser og gjorde ferdig sine ting i siste øieblikk. Alltid tenke, men ikke handle før det var uomgjengelig nødvendig, – det var en av hans fornemste leveregler. I slike karrig tilmålte stunder visste han at noe avhang av ham. Slik måtte en hærfører og en statsmann føle når avgjørelsen blev nødvendig. Og han var jo efter byens forhold en statsmann; det blev ikke tatt noen viktig avgjørelse uten at han blev rådspurt, – og han kjente alle byens forhold slik ut og inn at han følte hvad som foregikk.

Og der var han da: byen! Denne merkelige, levende organisme, denne hemmelighetsfulle verden som levde der ute og som levde i ham, var gått inn i hans tanker og nerver slik at han var ett med den og av alle dens borgere blev betraktet som et samlingspunkt … Var det ikke litt av en advarsel i Emmas ord? Hun visste at han sørget for at hun alltid kunde være stolt av ham? Det var naturligvis bare elskverdighet, men han var nu en gang kommet til å mistenke henne for underfundigheter i kveld. Og var det noen grunn til å si en slik ting? Var det ikke nettop slikt man ikke sa – undtagen når man ikke følte sig riktig sikker eller hadde en særlig grunn til å si det?

Han hadde ikke tid til å beskjeftige sig med et slikt spørsmål nu. Altså: Ærede og kjære medborgere! Hvad så? Hvordan skulde han begynne? Det gjaldt å ha begynnelsen og slutten klar, – resten gikk så å si av sig selv. – Han stanset på sin marsj foran vinduet. Det hadde øiensynlig klarnet, han så her oppe fra mangfoldige lys nedover byen og opover fjellet bak domkirken. En dampbåt tutet ute på Vågen. Og plutselig begynte alle kirkeklokkene å ringe, – klokken var altså syv. Nu hadde han bare en halv time igjen. Men han måtte ta dette inn i sig: lysene, båten, som nu gled ut av Vågen, ut i mørket, klokkene som ringte så trygt og fortrolig … Å, Herregud, hvor godt han kjente det og hvor rørende vakkert og hjemlig det var. Ja, hjemlig! Det gikk plutselig op for ham, som om det var for første gang, at denne byen var hans hjem. Og nu i dette selvsamme øieblikk stod kanskje mangfoldige andre av byens borgere, så og hørte det samme og hadde den samme følelsen: Dette var deres verden, dette var deres hjem.

Her var jo begynnelsen, – så vakker og anslående som den kunde bli.

Han gikk beveget bort til skrivebordet og satte sig og skrev dette ned på fem minutter. Så reiste han sig tilfreds, tømte halvparten av sitt konjakkglass og fortsatte vandringen … Nu forstod han visst hvordan det var Emma hadde tenkt; – det måtte være riktig hvis det var riktig hvad han før hadde gjettet sig til av hennes tanker. Hun følte sig snytt for noe da de var unge, den gang hun var så besværlig romantisk. Og det såret hadde hun ikke glemt, – det var i henne fremdeles? Ja, han visste det jo fra sig selv at slikt blev ikke glemt. Han hadde ikke glemt sitt offer, – det var jo på en måte et offer den dag i dag. Hvorfor skulde hun så ha glemt sitt, – selv om det var på en annen måte? Men de hadde begge fått et vederlag. Også det var på annen måte for henne. Og likesom hennes offer var savnet av det som han ikke var i stand til å gi henne, var hennes vederlag noe hun hadde fått gjennem ham. Og det var jo på ny byen: hans stilling, hans posisjon. Byen hadde krevd offeret av dem begge og gitt dem begge vederlaget. Så hadde de sannelig ikke noe å klage over, noen av dem. Vilde han ha byttet? Tanken var utenkelig! Og her hadde han noe – noe som han aldri før hadde tenkt. Det var litt uklart for ham nu også, – slike ting hadde han ikke vært inne på, – men det var der og det var jo sant: byen hadde vært den strenge, men gode opdrager. Den hadde støttet ham overfor valget: et liv i løssloppenhet, i utsvevelser, og et liv i byens tjeneste, lydig mot dens krav, – i streng disiplin … Og når valget stilte sig slik, – ja, da hadde man jo likefrem ikke noe valg. Selv om det holdt hårdt så måtte jo alt som het orden og moral i en svare ja til byen. Det var byens ånd som hadde gjort ham til en mann, et moralsk høitstående menneske som kunde se alle og enhver i øinene, en virkelig borger i ordets edleste forstand.

Sannelig, – kunde han få dette til så skulde det bli en tale. Han gikk ivrig frem og tilbake på gulvet, stanset borte ved konjakkglasset og tømte det. Nu hadde han den gode nervøsitet, denne fine følelse at hvert minutt var dyrebart og fylt. Bare litt form på slutten nu, – noe om byen som moralsk faktor, noe om borgeren som det høitstående moralske produkt av en vekselvirkning mellem byen og de individuelle evner og anlegg.

Han befant sig ved skrivebordet og skrev. Det gikk fint. Han fikk det til! Se dette skulde ikke bli tomme talemåter; hans bysbarn skulde få noe å tenke på! Han måtte virkelig ynke de arme redaktører, – de skulde da likesom være «åndsliv» og deres hovmod var omvendt proporsjonalt med den «ånd» de presterte. De kunde ha godt av å se at en ganske almindelig, profan borger, en stakkars forretningsmann kunde tenke en smule bedre enn slike blekkspruter, kanskje simpelthen var i besiddelse av litt mere kunnskaper, litt mere verdenserfaring, litt mere «ånd». Og hr. Saugland! Den gode stril skulde en gang lære sig til å forstå at det ikke var nok med næringsvett og pengepugeri. Det skulde kultur til! En ganske liten smule kultur, ja!

Han puttet papirene med sine lykkelige notater i lommen og gikk nynnende ut av biljarden, – han gikk på hælene som alltid når han var i ekstra godt humør og ingen så det. Det var en erindring om en ustyrtelig komisk klovn han en gang i sin pure ungdom så i London.

Han stanset foran det store speilet nede i entréen og mønstret sin person. Han kjemmet hår og skjegg, lot ansiktet få det alvorlige og samtidig verdensmannsmessig overlegne uttrykk som var hans vesens uinntagelige vern. Han var fornøid med sin apparasjon, han så utvilsomt ut som en engelsk peer.

Han stakk hodet inn i salongen foran soveværelset og ropte adjø til sin Emma.

«Adjø, Magdalon!» ropte hun der inne fra. «Mor dig nu riktig godt og hold en skjønn tale!»

Så fikk han på sig frakk, hatt og kalosjer, bevæbnet sig med sin paraply og gikk ut til landaueren som alt hadde ventet i tyve minutter. Vognmann Samuelsen var ikke den som tok chancen på å komme for sent til sine fornemme kunder.

Det regnet. Men det var på ingen måte byens verste regn. Det styrtet ikke ned i strie strømmer. Og det blåste ikke mere så ille – regnet falt da i hvert fall vertikalt. Det var med andre ord ikke et regn som hindret byens folk fra å gå ut og tilfredsstille sin nysgjerrighet. Derfor stod det også mange mennesker utenfor Losjen og betraktet strømmen av vogner som kjørte op foran porten med sin dyrebare last av fremtredende borgere. Enkelte av de høie herrer kom også gående og vakte bare medlidenhet hos de tålmodige tilskuere.

Brehmer var en av de første som kom. Som festkomiteens formann skulde han jo ta imot nede i klubblokalene og gi signalet til marsj op i salen. Samuelsens hester for i trav gjennem menneskemengden og stanset med et rykk foran porten. Det var vognmannsforretningens mesterkusk som hadde fått i opdrag å kjøre Brehmer, – og han kunde sin kunst.

Brehmer likte godt at almuen var forsamlet ved slike anledninger. Det var et velsignet godt forhold mellem den og byens høiere borgerskap. Det var noe av det fineste ved hans by. Byen forenet dem. De var så å si ombord på samme farkost. Hvor i verden fantes det bedre tjenerskap, bedre håndverkere, bedre personale i butikker og på kontorer, flinkere sjøfolk, i det hele tatt en bedre almue av enhver art og gjerning? Så blev det da også sørget godt for dem med alle slags legater og alderdomshjem og sjøfarendes hvile og hvad det alt sammen het; det var et vakkert forhold. Til gjengjeld kunde man med desto bedre samvittighet ta alt slags utskudd ved vingebenet; det blev både respektert og forstått av de gode elementer som sannelig holdt på byens orden og ånd så godt som noen øvrighet.

Så da Brehmer nu skulde til å stige ut av vognen, belaget han sig på sin mest joviale hilsen. Den blev da også hyggelig og ærbødig besvart bortover i menneskemengden, og han hørte med tilfredshet hvordan den andektige hvisking gikk fra mann til mann: der har vi Brehmer, – konsul Brehmer! Men den replikk han hadde forberedt om at vi skal nu vel få oss litt julevær iår også, – den fikk han ikke avlevert på grunn av to lasaroner som stod like ved inngangen, to ufyselige unge knekter, lasete klædd, med kalde, stikkende øine og likefrem hånlige smil.

Han kom ut av sitt gode humør, glemte å si noe, gikk fort inn og tok straks fatt på vaktmesteren:

«Se å få bort de to lasete slaurene som har stilt sig op like ved inngangen. Det går ikke an de skal være det første folk ser når de kommer til fest. Slikt må De passe på, Monsen far!»

Vaktmesteren styrtet på dør, skubbet til de to og ropte:

«Se til å komme dokker vekk! Straks, har eg sagt.»

«Komme oss vekk, ditt dasslokk! Var det vekk du sa?»

Som efter avtale tok de hver en av armene hans, vred dem rundt så mannen gispet og bøide sig forover. Så gav den ene ham et spark i baken. Han snublet innover mot døren. Stemningen i mengden blev øieblikkelig fiendtlig. Men de to blev stående.

«Har ikje vi like godt lov til å stå her og se på apekattene som dokker?»

Men nu kom det ny vogn, og mengden gjorde kort prosess – i løpet av et minutt var de to ekspedert langt bakover i menneskestrømmen, og borgertogets passasje var farefri.

Det var biskopen som kom. Det gikk på ny en ærbødig mumling gjennem mengden og hans høiærverdighet blottet vennlig sitt hvite hode da han steg ut. Men de to «lasaroner» som hadde genert Brehmer var ikke lenger borte enn at de også fikk genert biskopen.

«Amen!» ropte den ene, – «reis til helvede,» ropte den annen med det samme bispen skulde gå inn porten. Det gav et rykk i ham, han snudde sig og så sig forferdet tilbake. Så gikk han fort inn. Men da brøt alt to konstabler sig vei gjennem mengden og gikk løs på de to. Det blev slagsmål, – i lynets fart hvirvlet guttene knyttneveslag i konstablenes ansikter. Folk sprang forferdet tilbake, og slagsmålet stod på mens flere vogner kjørte op foran porten. Det måtte seks konstabler til for å overmanne guttene. Så bar det i vei med dem til politistasjonen.

Kommentarene var ikke nådige.

«For nokken slaurer!» «Spott og skam.» «De skulde ha så mykkje juling at de hverken kunde ligge eller stå.» «Eg vilde ikkje være i deres bokser.» Eg tror det var slike som heter socialister.»

Så strømmet da borgerne inn i Losjen. De yngste var menn litt under tredve. Det var ikke mange av dem og de få som var der tilhørte gamle handelshus og var som sine fedres sønner kommet tidlig til betrodde stillinger. For dem som ikke hadde et slikt utgangspunkt tok det som oftest adskillig lenger tid å krabbe sig op til selvstendig forretning eller ledende stilling i et gammelt firma. De fleste var i alderen fra firti til seksti. Og så var det de ærverdige gamle patriarkene, en ti–tolv stykker, hvorav minst to var raskt på vei tilbake til det senile stadium. Den ene var gamle Lind, fiskegrosserer, en gang i tiden også reder, en listig mann som for mangfoldige år siden hadde klart det mesterstykke å gå konkurs og tjene grove penger på konkursen. Han gikk fremdeles daglig i forretningen, satt inne på sitt lille kontor og bladde i gamle papirer. Nye blev ikke lagt inn til ham, men han merket ikke hvad det var han bladde i; han satt der med et fjollet smil og stirret ut av vinduet, – så fuktet han pekefingeren og bladde raskt og energisk gjennem papirbunken, grep sin gamle fjærpenn, noterte noen tall på en blokk, fikserte dem sløvt og lenge, hvorpå blikket på ny gled ut av vinduet og det listige smil kom tilbake. Forretningen blev drevet av hans eneste sønn Nils Lind, som hatet sin far med et taust, høflig hat. Sønnen var snart femti. Han gikk aldri ut hvor han risikerte å møte sin far. Av den grunn hadde han ennu aldri vært på en borgerfest eller på noen av byens offisielle tilstelninger. For hvor sløv den gamle så var – han visste på en eller annen hemmelighetsfull måte alltid beskjed når det var noe offisielt på ferde, – og han var på pletten, alltid flekket, med skjevt slips og en underlig muggen luft av klærne. Han var enkemann og tillot ikke sin husbestyrerinne å røre sine klær.

Også nu var han der, – tidlig ute som sedvanlig. Folk vendte sig bort og fikk det travelt så snart han nærmet sig, men det generte ham ikke, han subbet rundt med sitt listige smil, mimrende lepper under en hvit, våt bart og stirret alle mennesker inn i ansiktet med sitt sløve, hornaktige blikk.

Akk, det hadde vært drøftet gang på gang hvad i all verden man skulde foreta sig for å bli kvitt ham, men hvad kunde man stille op mot en mann som var panserbeskyttet av senilitet og til tross for den hadde den mest iherdige trang til å befinne sig overalt hvor ingen ønsket å ha ham? Det var ingen annen råd enn å la ham subbe omkring. Når alt kom til alt hverken gjorde eller sa han noe galt; han var bare så ufyselig. Uten å ane det var han til nytte for sin sønn; alle syntes så synd på den arme mann at man unte ham alt godt, til og med i forretninger.

Da var den gamle boktrykker Baade en farligere mann. Også han var åreforkalket til overmål; han hadde vanskelig for å gå og kom alltid stabbende med to stokker som han støtte hårdt mot gulvet; hans nese lyste som et fyrtårn, et varslende vidnesbyrd om de usannsynlige kvanta alkohol han hadde traktert sin kropp med gjennem et langt liv; øinene var utstående, runde, rullende og sinte; hodet var skallet og store sveddråper sprutet frem på det som fra en fontene. Han var middels høi, men veide sine hundreogtyve kilo, pustet og peset som en hvalross inne i sitt digre skjegg som ennu hadde sin uforfalskede rødlige farve, men med to komiske loddrette hvite striper; de så ut som om han hadde farvet dem like før han gikk hjemmefra.

Han var sløv, han gikk utvilsomt i barndommen, – men det var en farlig barndom! Det var ordtak i byen at hans første ytring i denne verden måtte ha vært ordet idiot! Og slo ikke alle solemerker feil, vilde det også bli hans siste. Hvor han så bautet sig frem svirret skjellsord og invektiver i luften. Det var tydelig nok at de ikke lenger var rettet til noen bestemt person; til gjengjeld blev de adressert til alle og enhver uten persons anseelse.

I kveld kom han sent. Han hadde bryderi med sine stokker og sitt digre korpus da han skulde gjennem klaffedørene ved inngangen, og skjellsordene fosset av ham mens sveden silte fra hans skallede isse nedover ansiktet og halsen.

«Idiot!» ropte han og smelte til dørene med stokken. «Ditt rumpetroll, ka e’ det du måper etter! Gemene fehode!»

Vaktmester Monsen, som allerede hadde hatt sin forsmedelige oplevelse med konsul Brehmer og de to brutale knektene der ute, stod like ved døren, på forhånd skjelvende forbitret. Da nu Baade begynte å skjelle ut, tok han det til sig. Han blev hummerrød i ansiktet. Han var avdanket skipper og ikke vant til andre skjellsord enn dem han selv presterte. Han stirret blodskutt på Baade, som overhodet ikke hadde sett ham, stilte sig plutselig midt i veien for ham og ropte:

«Eg e’ en hederlig mann! Eg skal ha meg frabidt at De sjikanerer meg!»

Baade stanset forbauset, stirret anstrengt på ham, hvorpå han støtte begge stokker i gulvet på én gang, bautet sig videre og snerret:

«Idiot.»

Baade kom sent, – og det var fullt av festklædde herrer i alle første etasjes klubblokaler; det store surr av stemmer vidnet om at humøret var godt og at mange av borgerne hadde stimulert sig på forhånd. Men der hvor Baade bautet sig frem blev det plutselig forlegen taushet; det var som om alle hadde dårlig samvittighet i forbindelse med ham og fryktet for at han skulde gå løs på dem med sine stokker. Baade hadde ikke forgjeves i et langt liv vært byens mest fryktede mann. Frykten satt i folk også nu efterat det for lenge siden var vedtatt at han var sløv og gikk i barndommen. Man var ikke riktig trygg på denne hans sløvhet. Det var som med døve mennesker – de hørte jo alltid det de slett ikke skulde høre. Baades utslukte, men stirrende øine hadde den samme evne til å se nettop det de fremfor alt ikke skulde se; og selv nu i hans høie alderdom var det som om et djevelsk instinkt alltid ledet ham dit hvor han med utsøkt effekt kunde avlevere en ondskapsfullhet. Derfor blev han nu som alltid før fulgt med spenning. Hadde man først lettet konstatert at man selv gikk fri, blev angsten og ubehagsfornemmelsen avløst av nysgjerrig skadefryd: hvem blev offeret!

Men i kveld så det ut som om han ingen så og intet ondt hadde i sinne. Han manøvrerte sig langsomt og besværlig innover i klubbværelsene; da han befant sig i det fjerde rum, opdaget han en ledig lenestol og anbragte sig forsiktig i den, stilte stokkene på plass, hvorefter han halte frem et lommetørklæ, stort som et håndklæ, og tørket svetten av hodet. Snakket steg igjen. Og et øieblikk efter gikk reder Mergel energisk gjennem rummene, klappet i hendene og ropte:

«Til bords, mine herrer! Vi går til bords.»

Grosserer Saugland kom til å gå ved siden av venstreredaktøren Niels Kramer op trappen til festsalen. Han hadde skrevet noen innlegg i bladet om fiskerispørsmål og hadde derfor snakket med redaktøren et par ganger. Han hadde ikke riktig tillit til ham. Det var jo så at han som venstreredaktør skulde være demokrat, en folkets mann, men selv var han nu ikke en mann av folket, tvert imot, han tilhørte en av disse eldgamle byfamilier som Saugland visste han aldri kunde stole på. Kanskje var Kramer en ærlig mann, men det var nu allikevel ikke sikkert, – han hadde en slik kjølig ironisk tone at det var umulig å bli klok på ham.

Men i kveld var han hyggelig.

«Goddag, hr. Saugland,» sa han. «Det er en stund siden De har gjort oss den ære å avlegge oss et besøk. Men jeg følger jo såpass med at jeg vet det går fremover med Deres foretagender på alle måter.»

Saugland lysnet. Kanskje, – kanskje tok han feil allikevel? Var det mulig at disse gamle byfamiliene til syvende og sist vilde anerkjenne ham og betrakte ham som likemann? Det hadde vært som en tykk mur; – hvad han så gjorde kunde han ikke trenge gjennem den. Nei, han hadde møtt og kjempet mot den motstanden helt fra den første dagen han i tredveårs-alderen begynte forretning her i byen. Han hadde følt det uavbrutt i mere enn tyve år: han hørte ikke til, hadde ikke hjemstavnsrett, var ikke fin, ikke patrisier, arme mann, hvad trodde han, – han som var fra landet, fra strilelandet!

Hadde han nu enda vært alene i denne verden – utenkelig tanke forresten! – så vilde han ikke ha brydd sig så meget om det. Hvorfor skulde han egentlig være fin? Han hadde arbeidet, forretningen, spenningen; vilde ikke de fine anerkjenne ham så kunde han i hvert fall ergre de fine. Og blandt småkårsfolket fra landet var han den store mann. Det var ikke så få av dem i byen og flere kom det stadig. For dem kunde han bli en slags høvding hvad dag han så vilde. Men det var konen! Hun var ikke fra landet, hun var her fra byen, datter av en lærer og klokker i domkirken, som nu var død. Og hun vilde op! Hun vilde på liv og død ha sprengt de fornemmes mur og komme innenfor. Hun gav ham ikke fred. Også nu i eftermiddag hadde hun hisset ham op.

«Hvad skal du på festen,» sa hun. «Den er for de fine, den! Og du blir aldri fin, du! Du blir aldri annet enn stril, du! Du kunde oprette det legatet, – så kom det til å bli anderledes, skal du se! Men det er jo for «dyre penger» det!»

Han hadde tenkt på det hele tiden på veien hit. Ja, det var for dyre penger! Der skulde han bruke minst femti tusen kroner til et legat til byens forskjønnelse! Hvorfor skulde han gjøre det, – han som ikke var fra byen; – det var vel meget rimeligere da at han gav pengene til et legat for sin egen hjembygd! Nei, han skulde gi dem til et bylegat, – og ingenting var rimeligere, sa hun, for hadde han tjent sine penger der i byen, så hadde han vel all grunn til å vise at han var takknemlig for det. Men det blev nu ingenting av det da! Man kunde kjøpe gull for dyrt, sa ordsproget; han hadde ikke fått en ting gratis der i byen, – tvert imot: han hadde måttet baute sig frem i trangt farvann, han hadde møtt motstand og renkespill og underjordisk konkurranse hvad han så foretok sig, – han skyldte dem intet! Intet annet enn et inderlig hat. Begeret var snart fullt! Forstod de ikke meget snart at det ikke gikk lenger, at han var like god forretningsmann og borger og mann som noen av dem, skulde han vise dem et nytt ansikt som kom til å forskrekke dem! Han kjøpte ikke deres gunst, – ikke om et helt koneharem stod der og hisset ham op!

Han var middelshøi, tettbygget, hadde stritt, kortklipt, litt rødlig hår og bart, små, brune øine, blek hud med et rødlig skjær. Han lignet en gris, sa byen. Han ser ut som om han lukter på noe vondt, sa den. Men da han nu gikk op trappen ved siden av Kramer, smilte han genert. Kanskje, tenkte han. Kanskje var allikevel den stund snart kommet da de fant det riktigst å betrakte ham som likemann og åpne en liten port i muren. Han hadde gått hit med så dyp ulyst, han hadde til og med et øieblikk tenkt på å snu og gå hjem igjen. Det var bra han ikke gjorde det. Dette kunde simpelthen bli en avgjørende kveld, et vendepunkt! Det skulde smake godt hvis det blev sant. Så fikk han litt mere fred hjemme, først og fremst. Litt mere fred i sig selv også, for han kunde ikke la være å synes synd på sin kone, hun led, hun var syk av utålmodig lengsel efter å holde sitt inntog blandt de fine. Om hun kunde bli dronning av England, vilde det ikke bety så meget for henne som å bli fin i sin fødeby. Men det var nu også det at han til syvende og sist beundret disse byens fornemme herrer. De kunde mere enn sitt fadervår. De drev forretning i alle land og hadde skib på alle hav; de kjente verden og kunde gjøre sig gjeldende hvor de kom. Han visste godt at han hadde meget å lære av dem. Og han visste at kom han først inn og fikk venner og forbindelser blandt dem – da hadde han planer og idéer som kunde komme til å bety noe både for byen og landet, men som han ikke kunde tenke på å gå i gang med så lenge han blev uglesett og motarbeidet.

Han smilte som en sol da han gikk op til festsalen. Kramer kom til å se på ham og tenkte at grisen kan jo se ut som et menneske; det var et vellykket resultat av litt smiger!

«Jo, jeg må da si at jeg har vært heldig, – jeg kan ikke klage,» sa Saugland for å si noe; han var så genert av oprømthet at han hverken visste hvad han skulde si eller hvad han sa. Men han fortsatte like godt:

«Jeg har da også noen planer som jeg gjerne vil tale med Dem om, hr. redaktør.»

«Velkommen skal De være, hr. Saugland. Velkommen skal De være,» svarte Kramer og forsvant fra ham. De var oppe.

Saugland følte sig forlatt da han stod der i trappeavsatsen alene, og hans optimisme sank. Men han drev da med strømmen inn for å finne sin plass.

Her var nu «hele byen» representert, embedsstanden og alle erhvervsgrener, alle som hadde vunnet op på et bestemt nivå av innflytelse og inntekt. Det var dekket med et tverrbord øverst i salen for byens ubestridte spisser, hvortil naturligvis hørte de høieste embedsmenn, og med en rekke langbord som støtte op til det fornemme hovedbord. Det var laget en stor plan over hele bordsetningen som stod opslått like ved inngangsdøren; den var blitt ført helt à jour med plaseringsforandringene av skibsreder Mergel for en time siden. Hver deltager hadde dessuten fått et kort med plan over hele salen og sin plass avmerket. Det tok jo sin tid før så mange mennesker fant sine plasser, men det gikk allikevel nokså smertefritt.

Brehmer stod oppe ved sin stol midt for langbordet og mønstret salen. Han hadde et stort og ansvarsfullt øieblikk; han skulde som en feltherre overvåke at alt gikk riktig for sig, at alle fant sine plasser og samtidig med et øvet øie undersøke om det var mange misfornøide. Nei da, det så bra ut. Han hadde lært sig til å tyde folks uttrykk; akk, det menneskelige ansikt var forræderisk; alle grader av tilfredshet og utilfredshet var tydelige for en kjentmanns blikk. Men i kveld merket han ingen faresignaler i landskapet, – alt tydet godt.

Da så han Saugland; han gikk nedover langs et av langbordene og leste plaseringskortene. Så stanset han med et rykk og grep tak i stolryggen; Brehmer kunde se at det var et hårdt grep; hele kroppen stivnet, og han var dødsens blek. Han stod der et halvt minutt, en evighet og stirret ned på bordet. Han merket ikke de andre som kom og tok plassene omkring ham i besiddelse, – unge folk alle sammen. Brehmer hadde gledet sig ikke så ganske lite til dette øieblikk; han hadde jo selv med omhu forberedt det. Men det blev allikevel ikke til at han følte noen henrykkelse. Nei, – han blev tvertimot en smule forferdet. Han likte ikke Sauglands uttrykk; det var verre enn beregnet. Han forstod ikke riktig den mannen som stod der nede, han kunde ham ikke, – og derfor likte han ikke situasjonen. Han kunde nu dessuten ikke huske at mannen var kommet så langt ned, – og han hadde slett ikke tenkt på at han kom midt op i en flokk av ungdommer som kunde vært hans sønner; Saugland var jo allikevel en mann på adskillig over de femti. Nei, det var for meget av det gode, en feilberegning og et feilgrep. Kanskje han blev nødt til å forsøke å gjøre det en smule godt igjen efter bordet? Kanskje det! Skjønt svært nødig. Det fikk han nu imidlertid anledning til å tenke på.

Selv satt han mellem stiftamtmannen og biskopen. Stiftamtmannen, som var ny i byen, skulde føles litt på tennene og nyde særlig opmerksomhet. Hans høiærverdighet kjente han jo godt fra før; de pleide som oftest å snakke verdenspolitikk sammen. Biskopen hadde reist en del i sine unge dager og visste god beskjed om forholdene rundt omkring i Europa. Hans høiærverdighet var dertil en forståelsesfull mann. «Jeg skal ikke forstyrre Dem før De har avlevert Deres tale,» pleide han å si. Og ganske riktig: det var hans første replikk også i kveld, hvorpå han innledet en samtale med sin annen sidemann generalen.

Brehmer var plutselig blitt litt urolig for sin tale. Han hadde jo Saugland for sig da han gikk hjemme og tenkte på den. Men det var en annen Saugland enn han som nu satt der nede, en utfordrende og ikke en utfordret mann. Det foruroliget Brehmers selvfølelse at han og den by han representerte kanskje skulde ha gjort noe galt, ha vist sig smålige, ondskapsfulle, taktløse. Det var utenkelig. Byen gjorde aldri noe som ikke var riktig. Og byen – det var ham. Han hadde den i blodet. Det han hadde gjort, det måtte være riktig. Når Saugland satt der han satt, var det ikke han, enkeltmannen Brehmer, som hadde bestemt det. Nei, det var byen selv, – slik så byen på hr. grosserer Saugland, noe annet velkommen kunde den ikke gi ham på sin offisielle borgerfest; – den hadde veid og vurdert ham og resultatet var nettop dette. Og dette resultat var og måtte være riktig.

Han satt og slet med dette og forsøkte å komme på nivå med sin tale igjen alt mens han svarte stiftamtmannen på hans mange spørsmål. Det var mann som kunde spørre! Men plutselig måtte han ha opdaget at Brehmer var distré. Han spurte:

«Tør jeg spørre: skal De holde festtalen, konsul Brehmer?»

«Jo, jeg skal da det.»

«Undskyld, undskyld! Da skal jeg stenge av for mitt arsenal av spørsmål og komme fryktelig tilbake når talen er overstått.»

Et øieblikk efter utfoldet han sin ivrige spørrevirksomhet overfor sin annen sidemann.

Og så hadde Brehmer fred. Han gjorde på ny en generalmønstring av forsamlingen. Det var et imponerende syn som gledet hans hjerte. Den store sal, lyset, de festklædde menneskene, – og fremfor alt: det intime, samhørighetsfølelsen, – det grep ham idag sterkere enn noensinne før. Særlig gledet det ham å se såpass mange unge. Det var pene, kloke ansikter; han kom til å tenke på sin egen sønn som var ute og lærte i den store verden det byen krevde av sine ledende borgere.

Og der begynte han på ny å stige, det var ordet, realiteten: byens krav. Det var riktig det hele: Saugland hadde ikke bragt noe offer. Han var enkeltmannen, en ganske flink, påpasselig og fremadstrebende mann, men ikke byens mann. Han betraktet byen som en tumleplass, hadde tatt og utnyttet de chancer den bød ham, hadde tjent sig en pen formue, men han var og blev en fremmed. Det kunde han naturligvis ikke gjøre noe for, men han kunde gjøre noe for at han ikke hadde vist antydning av takknemlighet. Hadde det vært for meget om han hadde brukt en del av sin formue til et eller annet formål som var byen verdig og vist i gjerning at han gjerne vilde høre den til og ikke bare snylte på den? Hit til denne by var det jo i tidens løp kommet folk snart sagt fra alle verdens kanter, Tyskland, Holland, Frankrike, England, Skottland. Så han ut over forsamlingen her, da så han mange hvis forfedre var kommet hit fra fremmed land. Det var i den forstand en kosmopolitisk by. Men den var samtidig sig selv mere enn de fleste byer han kjente, – og det var ikke få. Det betydde at den krevde noe av alle som kom hit; hvem det så var. De måtte godta dens uskrevne lover, stemmes sammen, innordne sig. Det hadde han måttet gjøre. Derfor hørte han byen til, derfor hadde han rett til å tale på dens vegne. Og det kunde han si med sannhet at nettop fordi han hadde bragt sitt offer, var byen blitt ham så dyrebar. Og det kunde han også si med sannhet at fordi han var en god, ekte, ubetinget byens borger, var han også en sann patriot. Kunde i det hele tatt noen føle sig rotfestet i landet som ikke følte sig rotfestet på det sted hvor han bodde? Kunde noen respektere andres egenart som ikke stod fast på sin egen? Nei! Derfor hadde da også denne by kunnet gjøre det felles fedreland så mange store tjenester! Men ingen kunde gå en omvei, ingen kunde melde sig ut av denne lovfaste sammenheng. Ingen kunde bli virkelig borger som ikke – på en eller annen måte, forskjellig for de forskjellige – ydet sitt offer. Det hadde Saugland ikke gjort. Derfor hadde byen selv bestemt at han skulde sitte nederst ved bordet, blandt de unge og uprøvede. Man brøt sig ikke inn i denne by. Man betalte prisen. Først da blev man noe mere enn enkeltpersonen, grosserer Saugland, nemlig borger. Hvis og når det skjedde var han, Brehmer, parat til å overse forskjellen i dannelse dem imellem og rekke ham sin hånd. Ikke før. Og nu var han heldigvis parat til å holde sin tale, han var fylt av den, – og godt var det: tiden var inne. Han slo på sitt glass, og det blev stille.

Det blev hans livs store tale. Det var jo adskillige mennesker i salen, særlig av den litt eldre årsklasse, som til å begynne med hørte på den med et resignert – skeptisk smil, – taler hørte nu engang med til en fest, og Brehmer hadde man jo hørt diverse ganger i tidens løp; han var skåren for tungebåndet, det gikk glatt og smertefritt unda, så ropte man hurra, drakk en dyp skål, sang byens sang, – og dagen efter husket man ikke et ord av det han hadde sagt. Det var jo heller ikke meningen at man skulde huske det. En slik tale var til for øieblikkets skyld, – og det skulde ikke forlanges noe mere av den enn at den ikke ødela stemningen og inneholdt direkte dumheter og taktløsheter. I så henseende var man trygg på Brehmer; han hadde et uuttømmelig forråd av festlige og ufarlige vendinger og kunde til fullkommenhet den kunst å si en masse uten å si noen ting.

Og så stod han plutselig der og sa noe. Man kunde merke den forandring som foregikk med tilhørerne. Også stillheten talte – og den talende Brehmer opfattet hvad denne stillhet sa. Først var den bare velvillig lyttende, – og den gjorde ham selv litt usikker, han lette efter ordene, han hadde ikke riktig makten over sin egen stemme. Men så blev stillheten forundret og eftertenksom; den prøvde noe han hadde sagt, dette om den felles oplevelse av byen som et hjem, et felles syn, en stemning, kirkeklokkene som ringte kvelden inn, båtene som tutet til avskjed eller til ankomst ute på Vågen, – hvor mange ganger hadde ikke slike små og kjente ting knyttet dem sammen i denne følelsen av fortrolighet og fellesskap uten at de visste av det og tenkte på det. – Stillheten gav ham rett og meddelte ham at det han der hadde sagt både var sant og vakkert.

Men så skiftet stillheten på ny karakter. Den blev interessert. Det var som om den vendte sig mot ham med vidåpne øine. Det var da han begynte å tale om hvad det vil si å være borger, å høre til, å ha et hjem og nyde dets beskyttelse.

Ennu dypere blev den da han kom inn på dette med prisen, byens uavviselige krav, som var forskjellig for de forskjellige, men som ingen kunde avvise uten selv å bli avvist. Her begynte han å tale personlig, skjønt han slett ikke hadde tenkt å gjøre det. Han fortalte hvordan han, som antagelig mange andre i sin første ungdom og da særlig i sin utlendighets tid, hadde den følelse at byen bare var hans utgangspunkt; hele verden tilhørte ham, han kunde gjøre hvad han vilde så lenge han bare ikke forbrøt sig mot straffeloven; han var sin egen herre og eide sitt eget liv. Men han fikk snart lære noe annet. Byen var ikke bare et utgangspunkt, et privilegium som han fikk så å si gratis. Nei, den hadde sin pris, sin meget bestemte pris; i denne forsamling, hvor så mange var forretningsfolk og kjøpmenn, vilde man forstå ham når han talte om den pris som var fastsatt efter nøiaktig kalkyle, uten ublu avanse, men derfor også uten prutningsmonn. Slik var byens pris. Og han lærte at det ikke var nok å holde sig innenfor straffelovens grenser. Det var en selvfølge, – og det var noe som gjaldt mennesker overalt. Nei, byen selv hadde sine lover. De var uskrevne, men ikke desto mindre strenge og ukrenkelige.

Mens han talte om dette var stillheten spent, – forbitret spent, slik at da en ulykksalig kelner kom til å slå en dør igjen, lød det et arrig hyss! – fra hele salen, – stillhetens utålmodige protest mot å bli forstyrret. Også de vanlige bravorop og bifallsytringer uteblev, – og Brehmer visste at det var den største anerkjennelse han noensinne hadde fått.

Ennu en gang forandret stillheten karakter. Det var da han nærmet sig slutten av sin tale og ut av sitt hjertes overbevisning lovpriste byen for dens evne til å skape sann borgerånd, det som ikke var noe annet enn den høieste form for kultur. Fordi denne borgerånd, denne virkelige kultur var så levende i byen, var det på alle måter, på alle områder en kulturby. Han nevnte dens teater, dens musikkinteresse, dens innsats i landets politiske liv. Truende sa han at de såkalte borgere som ikke hadde bøid sig for byens krav og tilegnet sig dens kultur, – de var ikke borgere. De bodde i byen. Men de tilhørte den ikke. Og de skulde merke sig at om de møtte motstanden og følte sig satt utenfor, – så var ikke enkeltmennesker skyld i det, – nei, det var byen selv som ikke hadde vedkjent sig dem.

Dette blev forstått av stillheten, og den var så fylt av billigelse at det måtte få uttrykk; det lød mange og sterke bravorop omkring i salen. Og da han så til slutt patetisk båret av stemningen, grepet til tårer, talte om lykken ved å høre hjemme i denne skjønne, merkelige, særpregede by, lydig mot dens krav, fylt av dens ånd til hverdag og til fest, takknemlig over hvad den hadde gitt dem og hvad den til denne dag var blitt og full av håp til dens fremtid, – da var stillheten på kokepunktet, boblende, – målet var nådd, øieblikket var inne, nu måtte den få utløsning.

Op sprang de fra stolene med stor larm, alle de henrykte borgere, de skrek hurra og tømte sine glass, de sang av full kraft og ropte hurra ennu en gang, de smilte, hadde tårer i øinene, – og klappet til slutt så lenge de orket.

Brehmer stod der alvorlig smilende, hullsalig, faderlig, allfavnende mild og blid og tok imot takksigelser og lykkønskninger. Det var bare et eneste lite sår som skygget over hans rene, tindrende glede: om Emma hadde vært her! Så hadde hun sannelig fått bevis for at hun kunde være stolt av ham! Det var en trøst å vite at det var nok av dem som kom til å avlegge henne utførlige beretninger om denne store stund!

Omsider kom man på plass igjen. Glassene blev fylt og nye retter servert. Kommentarene til talen var overstrømmende. Men det fantes også noen undtagelser. Det var for eksempel grosserer Saugland som ikke sa et ord. Det fikk Brehmer siden høre av den flokk unge entusiaster som omgav Saugland der nede ved bordenden. De hadde litt brydd og respektfullt sett på denne eldre, bleke, innbitte mannen og ikke riktig visst hvad de skulde gjøre med ham under hele måltidet. Men i begeistringen over talen gikk de løs på ham og vilde ha ham med sig i den almene glede. Det lyktes ikke; mannen var like standhaftig taus og innbitt. Hans nærmeste nabo spurte ham rett ut:

«Va kje det strålende?»

Men Saugland lot sig ikke henrive; han så så vidt i den unge manns retning og mumlet noe uforståelig. Så opgav de ham.

Skibshandler Michelsen hadde nu forresten heller ikke mistet sans og samling i begeistringsrusen. Han var selv ansett som en god taler, – muntrasjonsråd i en stor vennekrets og fryktet gifttunge i en like stor krets av skumlere og fiender. Han likte sig tydeligvis ikke så særlig godt. Hans lange, røde nese og den sammensnurpede munn hadde et surt uttrykk, som om han mistenksomt luktet på svakt bedervet mat.

Og plutselig gikk det et salig smil over hans ansikt. To av hans gode venner satt bent overfor ham ved bordet. De kjente hans ansiktsuttrykk og visste hvad hans smil betydde. Hadde det vært en almindelig aften og en ordinær tale, vilde de ha frydet sig å få høre hvad det var for ondskap han gottet sig over. Men nu var de for en gangs skyld begeistret og hadde ikke lyst til å få sin stemning ødelagt. De følte sig likefrem truet av den ondskap som de visste var underveis. Den ene av dem, bakermester Blom, gikk like godt over til offensiven og sa:

«Nu skal du ikje gjøre deg liten, Michelsen far. For en gangs skyld kan du også ha råd til å anerkjenne en annen taler enn deg sjøl.»

«Anerkjenne!» sa Michelsen høit og klukkende oprømt. «E det nokken som anerkjenner Brehmer så er det meg. Eg kunde aldri ha holdt en slik tale. Eg hadde ikje tort gå hjem til Lovise inatt hvis eg hadde sagt alt det som Brehmer sa.»

Dermed hadde han opnådd å skape spent nysgjerrighet hos flere enn sine to venner. Han nippet til sitt glass, og så uskyldig ut – og sa ingenting mere. Inntil Blom, engstelig og forbitret over resultatet av sin offensiv sa:

«Ka e’ det for vrøvl. Ka mener du med det?»

«Ka eg mener? Eg mener ingenting, far. Men hvis eg hadde sagt i talen på en borgermiddag at det var et offer for meg å gifte meg med Lovise, – ja, da skulde du ha sett på solskinn!»

Herrene i hans nærhet grublet en stund før de forstod replikken. Så fikk de et forferdet uttrykk som om de opdaget uhyggelige hemmeligheter. Derefter innfant det sig på samtliges ansikter et listig smil. Blom opgav sin offensive holdning og gikk besluttsomt over til fienden.

«Du e’ ’kje dum, Henrik! Das lässt tief blicken, som tyskeren sier!!»

Michelsen skålte oprømt i øst og vest.

Men det gjorde også Brehmer, lykkelig uvidende om Michelsens fortolkningskunster. Han var den veritable seierherre. Den ene efter den annen av byens ledende borgere kom spaserende bort til hans plass med glass i hånd for å skåle med ham og takke for talen. Det var en lang rekke, fra hans jevnaldrende som var på fornavn med ham: «I aften overgikk du dig selv, Magdalon,» – «Superb, Magdalon,» – «Jeg har alltid sagt at det er både en filosof og en dikter i deg, Magdalon,» – «Eg er kry av deg, Magdalon, far,» – til de yngre og ærbødige: «Det var en oplevelse, konsul Brehmer,» – «Vi unge kommer aldri til å glemme Deres tale, hr. konsul,» – «De fikk sagt nettop det vi føler, men som vi ikke kan finne uttrykk for, hr. Brehmer. Hjertelig takk.» Og så videre.

Også hans to sidemenn uttrykte sin uforbeholdne anerkjennelse, til Brehmers store glede; han var svak for høitstående embedsmenn. Hans høiærverdighet tok fagmessig på det og erklærte:

«De imponerte mig, hr. konsul. Det var en usedvanlig fremragende oratorisk prestasjon.»

Stiftamtmannen var mere innviklet.

«Det var en ytterst interessant tale, hr. konsul. Jeg har i embeds medfør bodd i flere av våre byer, både små og store. Intet sted kunde man ha fått høre en slik tale. Nok om borgerånd og borgerplikt, men ikke om byen som, – som, ja, jeg fristes nesten til å si: som religiøst begrep. Det er overmåte interessant. Man må vel derav kunne slutte at selve miljøet her spiller en langt mere inngripende rolle, har en mere dypgående betydning enn de fleste andre steder i vårt land? Mener De ikke det?»

Brehmer befant sig i salig avspenning. Han hadde gjort sin plikt. Han var mottagelig for anerkjennelse i enhver form, men derimot ikke lysten på filosofisk utdypelse av dette eller noe tema. Han vilde ha frikvarter. Dessuten var han allerede lei av stiftamtmannens mange spørsmål. Han hadde et bestemt inntrykk av at den nyankomne høie embedsmann var en tørrfisk, et besværlig vesen uten humør. Det kunde jo være at han tok feil. Det skulde han bringe på det rene når han i den nærmeste fremtid opfylte sin plikt som en av byens mest representative borgere og arrangerte et privatselskap for stiftamtmannen. Nu orket han ingen dypsindig diskusjon.

«Det er et ytterst interessant spørsmål De der utkaster til debatt, hr. stiftamtmann,» sa han. «Men jeg tror ikke omstendighetene er særlig gunstige for en slik debatt i øieblikket. Jeg kommer om noen dager til å tillate mig å invitere Dem til et selskap til Deres ære i mitt hjem, – og foreslår derfor at vi utsetter behandlingen av dette tema til da.»

«Som De vil, hr. konsul. Og hjertelig takk for Deres forhåndsinvitasjon. Det skal bli mig en stor ære og glede å få komme.»

Derefter vendte stiftamtmannen sig på ny til sin annen sidemann generalen. Og Brehmer fikk frikvarter.

De var nu kommet langt ut i middagen. Tale nummer to, for fedreland, konge og unionen var i kveld overlatt til hans høiærverdighet biskopen. Den gikk nu av stabelen, kort og presist så ingen militærperson kunde ha gjort det bedre. Det var under denne tale at Brehmer møtte Sauglands blikk. Hvad hjalp all anerkjennelse, hele hans salige tilfredshet med tilværelsen, – han fikk allikevel et sjokk, for dette var selve hatet; det blikk som stod naglet på ham i flere minutter, – det var en krigserklæring! Brehmer blev nervøs av det. Han så bort, lot sitt blikk vandre rundt i salen, men han så intet; han drakk av et par glass ennu mens biskopen talte, forsøkte å tenke, redusere det, hvad kunde denne latterlige figur, denne innflytter og pengepuger gjøre ham som satt der tryggere enn kanskje noen annen mann i denne by? Bevare oss vel, – vilde mannen ha krig, så skulde han få krig, det blev verst for ham … Men det hjalp ikke på hans humør. Han hadde sett selve fienden, riktignok en fiende han selv hadde utfordret, og av en eller annen uforklarlig grunn virket det uhyggelig på ham. Hadde han lagt sig til nerver på sine gamle dager? Han husket at han også blev urolig idag da han hørte om sin Emmas merkelige selskap. Hvordan mon de hadde det der hjemme? Selsomt påfund! Han likte ikke overraskelser. Han hadde jo heller ikke noensinne likt åpenlys og frekk opposisjon; han hadde alltid slått den ned – selv om det også et par ganger hadde krevd brutale midler. Men slik som denne Saugland så på ham hadde aldri noe menneske våget å se på ham. Mon han satt der og stirret fremdeles?

Han så lynfort ned til Sauglands plass. Jo da! Det samme ufravendte, stikkende, iskolde blikk. Brehmer tålte ikke å møte det, følte sig kriblende urolig i kroppen, stirret ned i tallerkenen, drakk flittig av sine glass, hørte bare med et halvt øre på resten av talene, for kvinnen og hvem vet hvad, og kom først så noenlunde til hektene igjen da stiftamtmannen omsider med knirkende stemme takket for maten og i sin takketale også et par ganger nevnte Brehmers navn og hans «særdeles interessante og åndfulle tale». Så blev det endelig opbrudd. Og gudskjelov: da han nu kunde bevege sig blandt menneskene, var han som ved et mirakel sig selv igjen, sikker og rolig, klar i hodet, fort i replikken.

Og skjønt han hadde hatt en så stor sukcess med sin tale og blev så beundret av byens borgere som kanskje aldri før, fikk han god bruk for sin åndsnærværelse og replikksikkerhet. Ut på natten kom han op i pinlige situasjoner, først og fremst på grunn av den elendige, åreforkalkede boktrykker Baade.