Øivind Hånes

Sonsuzluk

Historier

Gyldendal

sonsuzluk

(tyrkisk): uendelighet, evighet

LØRDAG, SØNDAG, MANDAG

Han danser noe fra Latterens Land. Lørdag, og den gamle spillelæreren hennes danser noe som passer til dette stykket, Latterens Land. Hun ler, ser på læreren, jubler, han er bestandig så morsom. Den gamle kroppen er fremdeles lett, ledig, og han danser midt ute på gulvet. Han viser henne ikke bare hvordan stykket skal spilles på pianoet, men også hvordan man kan danse det. Lørdagens spilletime er slutt, hun bor bare noen få hus unna. Adjø, det er tidlig høst, vi ses igjen neste lørdag, adjø, adjø. Latter. Løper hjem, henrykt.

Læreren setter på plass en stol, rydder litt, går ut i kjøkkenet, lager seg te. Tenker at denne niårige jentungen holder ham inne i noe han sjøl mistet som liten. Når hun kommer til ham for å spille, er han igjen der hvor han en gang ble avbrutt: Blir en guttunge med glupende appetitt på det livet han har foran seg. Alle muligheters dager. Alt som skulle komme. Skole. Gå på skole, reise til den store byen med de store husene, flytte hjemmefra, skole, alle de store rommene. Varm, har danset, han er varm i huden, hodet, i hele kroppen. Han danset noe fra Latterens Land. Den beste kvelden i uka, etter at denne jenta har vært her.

Søndag, og den gamle læreren går som vanlig til sitt faste sted i parken. Drikker sin medbrakte kaffe, spiser et par smørbrød, leser ei bok, et magasin, eller han bare sitter stille og betrakter hendelsene rundt seg. Springvann, de enorme trærne, platanlønn, alm, ask, bøk, eik, hundre år, flere hundre år. Bladverket begynner å bli gult. Noen blader ligger allerede på bakken. Varmen i denne tidlige høstdagen. Smørbrød. Leser i et par timer. Mange mennesker på søndagstur. Barn, voksne, en og annen hund, masser av fugler overalt i de gigantiske trekronene. På tide å dra hjemover. Pakker sammen sakene sine, som er kaffekanne, bok, matpapir. Bøyer seg ned mot bakken, tar opp et av de store bladene fra en platanlønn. Gult, grønt, oransje, store og små flekker i ulike farger, mest i brunt, eller sort. Legger dette bladet ned i veska, må ha det med hjem, nesten ingenting så flott som disse store bladene om høsten. Er varm i huden, i hodet; skyldes nok all denne friske lufta, den klare, klare lufta og sola i oktobers begynnelse. Alle muligheter som aldri ble. Reiser seg, går hjemover, ganske langsomt, undrer seg over alt dette som ikke ble. De kom jo ikke. Noe forsvant som aldri kom. Alle muligheters dager kom aldri.

Vel hjemme åpner han døra. Ser noten hennes på pianoet: Latterens Land, romantisk operette i 3 akter, Potpourri for piano, igjenglemt. Kanskje kommer hun tilbake for å hente den, eller kanskje ikke. Det er jo tross alt hjemmelekse. Den jentungen. Hun er så full av liv, er i alle muligheters dager. Men også ganske lite flittig. Glemsk, sier at hun er glemsk. Hun glemmer lekser. Javel, akkurat. Nå altså også noter. Han setter veska si fra seg ved en lenestol nær et vindu, åpner dette vinduet, og tar plass i lenestolen. Veska opp på fanget, må finne fram dette store bladet fra platanlønnen. For et fantastisk nettverk av årer! Må se inn i det, lenge. Så tynt, han får lyst til å rive litt i det, men venter, må først lese: Kan nemlig lese noe i de store årene, som i ei hand. Livsnerver, det er livslinjer, forgreininger og sidespor, og alle sammen er forbundet med hverandre. Baner og årer der næring kan flyte og muliggjøre liv, men der det også er plass til avtrykk av historier. Park, springvann, mennesker på søndagstur, en og annen hund, og masser av fugler høyt oppe i trekronene. Nå, og neste gang, neste søndag, alle søndager. Historiene i dette bladet. Må forsøke å finne dem. Alle historier, alle dager som var, og alle dem som skal komme. Er fremdeles veldig varm i ansiktet, huden og hodet. Gult, grønt, rødt og … det stikker. Noe som stikker voldsomt. Armen. Brystet. Det stikker i brystet hans, nedover i armen …

Mandag ettermiddag etter skoletid. Hun banker på hos læreren. Han kommer fra slettene langt nede i sør, det har han sagt flere ganger. Det var korn overalt der han bodde da han var liten, men så ble det krig. Han overlevde krigen, selv om krigen var lang, veldig lang, mange år. Han har fortalt om hvordan alt kornet deres ble brent, og de måtte koke blader fra trærne og tygge fett gras for å overleve, det var det som var grøt den gangen. Han sa at de måtte spise katter og hunder også, for de måtte jo overleve. Hver gang hun klapper et dyr må hun tenke på nettopp dette. Spise dyret. Overleve. Pels. Snute. Hår. Øyne. Varmen i dyrekroppene når hun klapper dem. Kaldere ytterst på øret. Hun banker på. Ingen svarer.

Hun må jo hente noten. Kjenner på døra. Åpen. Kan gå inn, går inn. Kommer inn i stua, der pianoet står, og der er fremdeles noten, ser den med en gang, den står fortsatt der hvor den sto på lørdag, det er den som heter Latterens Land, og den står på pianoet. Læreren har lyse vegger, og han har så mange blomster, de måtte tygge bladene, det feite graset, det var det som var grøt da. Et vindu er åpent ut mot bakgården, de kokte også katter, hunder, ytterst på dyrets ører; kaldere. Gardiner blafrer i trekken. Han er jo her, i stolen, men han rører seg ikke. Hodet er framoverbøyd. Hun går nærmere. Munnen hans er halvt åpen. Han har ingen øyne. Ser ikke sånn ut som han gjorde før. Holder noe i den ene handa. Han er død, hun skjønner nå at han må være død. Har aldri før sett noen som er død, men dette er helt sikkert en som er død, en som er der døden er. Et blad fra et tre. Han holder et digert blad fra et tre i den ene handa, den som han har liggende på fanget sitt. Den andre armen henger slapt ned mot gulvet. Bevegelse i vindusåpningen: En stor sommerfugl som boltrer seg der. Også andre insekter. Humle. Fluer. Fett gras. Hun kjenner forsiktig på handa hans, den som holder omkring det store bladet. Kjølig, kald, død. Hun snur seg, går bort til instrumentet, tar noten ned fra pianoet, Latterens Land, insekter i vinduet, sommerfugl, og læreren rører seg ikke, han er død, spiste blader, tygde dem som grøt. Må gå hjem, må fortelle de voksne hva som har hendt. Ser ned på dette grove papiret som er fullt av noter, det som hun nå holder mellom hendene. Nei. Er ikke lenger hennes note. Setter den tilbake på instrumentet. Han danset jo for henne midt ute på gulvet. Lørdag. Latterens Land. Mandag. Et voldsomt og plutselig smell bak henne. Skvetter så hun hopper høyt. Det var bare ytterdøra som blåste igjen med et brak. Må ut, må fort fort ut, vekk, vekk herfra. Aldri mer her. Fortelle de voksne hva som har hendt. Løper ned trappene. Ser nesten ingenting, har fått noe i begge øynene, ser trappetrinnene og gelenderet veldig uklart foran seg. Humle, fluer, fett gras. Tygde det, dette som var grøten deres. Ørene, spise ørene, de som er kaldere helt ytterst.