Sissel Chipman

Juni og jotnene

Gyldendal

Sigrun, Marius og Freya

With thanks to Sherry, Pat and Shelley who cheered me on chapter after chapter and made this book so much fun to write!

1

På skogbunnen, som var dekket av barnåler og seige gresstrå, og hvor fluesopper vokste seg fete og store i skyggene, var det reist en magisk portal. Den gnistret med oransje og lilla flammer som slikket langs kantene. Steinene som sto i en sirkel rundt den, lyste uhyggelig og fiolett. Et mørke forårsaket av tung trolldom hang under de nærmeste grantrærne.

Skogen var helt stille, som om den holdt pusten. Dyr og fugler hadde løpt vekk, eller gjemt seg. De visste bedre enn å bli blandet inn når det var heksekunster på gang. Bare en rev lusket bak trærne og holdt øye med portalen fra avstand.

Det eneste levende vesenet ved portalen var Målfrid, en jotun av fødsel og heks av yrke. Hun var tre meter høy og ganske tykk, kledd i vide, komfortable klær og med en spiss heksehatt på hodet. Hun ventet på det riktige øyeblikket, veivet i lufta med tryllestaven og ropte: – Ka-ram-ba!

Ingenting hendte.

Målfrid klødde seg i hodet. Hun glodde på det tomme mørket i midten av portalen mens hun prøvde så hardt hun kunne å se en tynn jenteskikkelse komme gjennom den. Men hun ventet og hun ventet, og intet annet enn blå røyk og noen spredte lilla gnister var å se.

Målfrid ble het av skrekk. Hun knuget om tryllestaven til knokene hvitnet, bet seg i leppa og stirret stivt.

– Ka-ram-ba? prøvde hun igjen, men stemmen manglet myndighet, og tryllestaven kunne like gjerne vært en vanlig kvist. Noe hadde gått forferdelig galt.

– Jeg har mistet henne! mumlet hun. – Død og pine, jeg har mistet jenta!

Målfrid glodde fortvilet på portalen. Hun visste at det var den sikre død for henne å gå gjennom den. Hun hadde ikke den samme smidige kroppen som et menneske, og ville bli til stein i samme øyeblikk hun trådde inn i portalen. Derfor var det umulig for henne å lete etter jenta.

– Fillern! sa hun og tok tak i det lange, frynsete skjørtet med elefantmønster nederst. Hun løftet det opp til knærne, hele tiden med øynene stivt festet på den tomme portalen. Hårete legger og et par velbrukte beksømstøvler kom til syne under skjørtekanten, men det brydde hun seg ikke om. Så begynte beina å gå. Først sakte, som om hun ikke var vant til å bevege seg raskere enn i gangfart og trengte å finne balansen, så begynte hun å småløpe. Snart gikk det fortere og fortere. Hun stormet gjennom skogen over stokk og stein mens hun hveste som en fet sofabikkje på kaninjakt: – Jeg har mistet henne, jeg har mistet henne! Ganske snart var hun for andpusten til å snakke, men hun fortsatte å løpe hele veien ut av skogen, ned til brua over elva, gjennom landsbyen og ned til det nest siste huset på høyre hånd.

Der ble hun hengende over porten og hive etter pusten i noen sekunder, så famlet hun med kroken på innsiden, fikk den opp og snublet inn på den velstelte grusgangen. Hun kastet et desperat blikk mot kjøkkenvinduet, som hadde nystrøkne, blårutete gardiner.

– Søster! ropte hun mens hun bykset mot trappa og nærmest ramlet inn døra. Søsteren hennes befant seg på kjøkkenet. Målfrid sjanglet inn til henne og støttet seg utslitt til ryggen av en kjøkkenstol. – Tora, vi har mistet jenta!

Søsteren var også tre meter høy, men hun var tynn og blek og kledd i en blå konduktøruniform. Hun hadde kortklipt hår og ingen sminke, og kunne i dårlig lys lett forveksles med en mann. – Hva er det du babler om, Målfrid?

Målfrid pustet som en blåsebelg. Hun grep et kjøkkenhåndkle og tørket svetten av ansiktet. – Den dustete jentungen. Hun kommer ikke når jeg prøver å kalle henne tilbake.

– Er du sikker?

Målfrid slo oppgitt ut med armene. – Selvfølgelig er jeg sikker.

Tora sto urørlig mens hun grunnet over de dårlige nyhetene. – Men hva med grev Holmans bestilling?

Målfrid ristet på hodet. – Vi kommer ikke til å klare å skaffe varene.

Tora ble enda blekere. – Men jeg har allerede brukt opp min del av forskuddsbetalingen. Jeg måtte betale tre tusen fem hundre for den kinesiske dukken.

– Kan du ikke sende den i retur?

– Det var en spesialbestilling, og dessuten trenger jeg dukken til samlingen. Den ser fantastisk ut mellom den russiske og den tibetanske. Jeg er simpelthen nødt til å ha den.

– Og jeg har jo drukket halvparten av den siste vintønna, innrømmet Målfrid med et sukk, – så jeg kan ikke sende den tilbake. Hva skal vi gjøre?

– Vel, sa Tora og sank sakte ned ved kjøkkenbordet.

Hele kjøkkenet var rent og pent. Målfrid følte seg fryktelig malplassert der hun grep en stol og satte seg. Hun hadde fettflekker på bluseermene og tjafsete hår som sto i alle retninger etter løpeturen gjennom skogen. Trett lente hun albuen på den skinnende blanke bordplaten og hvilte ansiktet i hånda. – Vi sitter i suppa!

– Ikke vær tåpelig, sa Tora. – Det er to ting vi kan gjøre. Den ene er å prøve å få jenta tilbake, den andre er å skaffe en ny.

– Hvordan kan vi få henne tilbake?

Tora gned pekefingeren tankefullt over haka. Da fingeren traff et enslig skjeggstrå, grep hun det mellom to fingre og forsøkte å nappe det ut, men det var for kort til at hun fikk ordentlig tak, så hun rotet i lomma og fisket ut en pinsett. – Bare mennesker kan gå gjennom portalen, så vi må leie en menneskejeger!

– Er ikke de fryktelig dyre?

Tora fjernet skjeggstrået med en rask bevegelse med pinsetten. – Jo, og det kan godt hende det ikke er noe å spore opp.

– At hun er fanget eller spist opp, mener du?

– Det er den vanligste årsaken til at de ikke kommer tilbake igjen, sa Tora. – Men et nytt menneske er ikke billig heller. Dette kommer til å koste oss dyrt, Målfrid. Det er ikke til å unngå. Hva med katten hennes? Er den også borte?

– Ja.

– Så vi blir nødt til å betale for både en ny jente og en ny dyrehjelper.

– Kanskje … begynte Målfrid.

Tora myste spørrende på henne. – Kanskje hva?

Målfrid tvinnet fingrene. – Kanskje vi kunne fange en selv denne gangen? Jeg føler alltid at Gunnar Hikkmop flår oss med prisene han forlanger.

Tora snøftet foraktelig. – Og hvordan skulle vi fange en jente selv? Bygge et pepperkakehus?

Målfrid trakk på skuldrene. – Vi kunne lokke med en pen ponni?

– Nærmeste sted hvor det fremdeles bor mennesker, er Lokvell, og det er hundre mil unna, sa Tora. – Vi må tenke på billettpriser, hva det koster å kjøpe en ponni og transportere den. Og hvis vi fanger en vill jente, må hun trenes opp. De vi kjøper fra Gunnar, er alt tamme.

– Ja, men det kan ikke være så vanskelig å temme en selv, mente Målfrid. – Alt vi trenger å gjøre, er å true med juling hvis hun ikke gjør som vi sier.

– Det er ikke alltid juling virker. Unger kan være vanskelige på den måten.

– Vel, kanskje vi kan fange to? Et søskenpar. Da kan vi holde den ene i bur, og hvis den andre ikke vil samarbeide, kan vi kutte en finger eller tå av søsteren.

Tora nikket tankefullt. – Men det vil være mye vanskeligere å fange to. Hvis vi handler med Gunnar, trenger vi bare å bestille én, og vi vil få avslag i prisen hvis vi kjøper en dyrehjelper samtidig.

– Så la oss skrive til Gunnar, da, sukket Målfrid.

– Vi burde få svar allerede mot slutten av neste uke, sa Tora.

– Jeg håper det ikke blir for sent, sukket Målfrid og dro fingrene gjennom håret. – Grev Holmans varer skulle vært levert i forrige uke!

2

Brevet fra Gunnar Hikkmop, kjøper og selger av eksotiske skapninger, kom allerede etter fire dager. Postmannen hadde knapt rukket å smelle igjen lokket på postkassa før Målfrid løp ut av huset i rosa morgenkåpe og kanintøfler. Fingrene hennes skalv mens hun grafset nedi kassa og fant den brune konvolutten. I et sekund eller to bare sto hun der med brevet klemt mot brystet. Klokka var ikke mer enn halv elleve på formiddagen. Tora kom ikke hjem fra jobben før seks om kvelden. Skulle hun vente helt til det før hun åpnet brevet?

En knirkende, pipende lyd fra lenger oppe i veien gjorde at hun skvatt. Det var det uhøflige budet fra bakeriet som kom syklende, og Målfrid skyldte bakeren ganske mye penger. Hun pilte tilbake til huset. Trygt inne i stua kikket hun ut gjennom det skitne vindusglasset mellom gulnede blondegardiner. Da sykkelbudet var vel forbi, sukket hun og satte seg i den gammelrosa, polstrede sofaen. Målfrids hus var verken rent eller ryddig. Det lå tykt med støv overalt, men det syntes ikke så godt fordi hver eneste bokhylle og bordflate var fullstappet med ting. Målfrid likte ikke å kaste noe som kanskje kunne komme til nytte, og det bar huset hennes preg av.

Uten at hun helt merket det, hadde fingrene hennes revet opp konvolutten og tatt ut arket som var inni. Nervøst kikket hun på det tettskrevne brevet. Tora måtte forstå at hun ikke kunne vente. Dette brevet avgjorde hele deres framtid!

Hun brettet ut brevet og lot blikket gli fra det trykte brevhodet og ned til signaturen. Brevet var skrevet med tynn, krøllete håndskrift, men det måtte være en annen som hadde undertegnet det. En viktig forretningsmann som Gunnar Hikkmop hadde selvfølgelig en sekretær.

Kjære frøken Nøkkfoss, sto det. Angående Deres henvendelse av den 16 d.m. har jeg den glede å informere Dem om at jeg har flere passende mennesker til salgs …

Videre fulgte en lang beskrivelse av hvert enkelt, men Målfrid bare skummet fort igjennom den. Den viktigste delen av teksten var den med tallene. Hun måtte vite hvor mye han forlangte! Det var prisen som avgjorde om de kunne kjøpe en ny jente, eller om de var ruinerte for all framtid.

Dessverre er jeg nødt til å gjøre Dem oppmerksom på at prisen for mennesker har steget siden sist jeg hadde æren av å gjøre handel med Dem, sto det. Årsaken er den store mangelen på tilgjengelige menneskebarn og de alvorlige straffene som nå blir idømt dem som fanger dem …

– Nok av unnskyldninger, din grådig-Per, mumlet Målfrid utålmodig. – Hva koster det?

Der var tallene. Hun himlet med øynene og kjente det stramme i brystet. Tjuefem tusen for en fjorten år gammel jente, komplett med en dyrehjelper. Tretti tusen for en tolvåring!

Ør i hodet sank hun sammen i skuldrene og lente seg tilbake i sofaen. Hun var fortapt, det var det ingen tvil om. Aldri i verden om hun kunne skrape sammen så mye penger, og hun hadde alt fått to ubehagelige purringer på regninger som skulle vært betalt. Én fra landhandelen og én fra slakteren. Og så var det grev Holman som ventet på varene sine, og hvis de ikke kunne levere, ville han sende bøller for å hamle opp med henne. Målfrid grøsset. Hvor kunne de finne en ny jente i tide? Hun hadde ikke engang penger nok til å betale tilbake forskuddet til grev Holman. Dette var grusomt.

Hun trengte smultringer for å overleve denne krisen! Målfrid fortet seg ut på kjøkkenet og grep grådig etter en av kakeboksene. Den var tom, bortsett fra en fettete serviett med sjokoladeflekker. Hun slengte den til side og grep en blå kakeboks med prestekrager på. Den var også tom! Den tredje inneholdt to ødelagte havrekjeks av den typen hun ikke likte, de med rosiner i. Én av dem var muggen på kanten, men hun brakk av den delen og spiste resten. Situasjonen var for alvorlig til å bry seg om litt mugg. Grev Holmans bøller ville knuse kneskålene hennes eller kutte av henne ørene. Hun hadde lest om slike ting i avisen og tvilte ikke på at Grev Holman ansatte bøller av verste sort.

Det hadde virket som en veldig god idé å forlange forskudd av den rikeste kunden. Grev Holman hadde ikke klaget, utgiftene ble betalt, og det hadde aldri vært noe problem med leveransen. Ikke før nå. Om de bare ikke hadde brukt opp alle pengene!