Arne Svingen

Primitive pungdyr

Gyldendal

Dritviktige forord

I dag bestemte jeg meg for å sette ny verdensrekord. Jeg tror ikke folk tenker over hvor utrolig vanskelig det er å sette verdensrekorder nå for tiden. Setter du endelig en rekord, dukker det garantert opp en eller annen dust på andre siden av jordkloden som sier at ja, selvfølgelig skal jeg klare å sitte lenger i en maurtue med underbuksa full av honning. Og plutselig fyker man ut av Guinness rekordbok igjen.

Men i dag fant jeg løsningen: Jeg må finne opp min egen kategori.

Nå holder det selvsagt ikke med hva som helst. Alle har syk nok fantasi til å finne på noe som ingen har gjort før: Som å ha hodet i en maurtue med neseborene fulle av honning mens man synger salmer! Ete flest maur med spisepinner!

(Hva er det med meg og maur? Jeg liker meg ikke engang i skogen.)

Så kom jeg på noe: Jeg er femten år. Det er urettferdig mye femtenåringer ikke kan gjøre. Men det er også noe vi gjør bedre enn alle andre, yngre som eldre.

Bare hør hva de voksne hele tiden maser om: Vi er sure. Vi er vanskelige. De mener vi er N-E-G-A-T-I-V-E!

Så enkelt, så genialt.

Ok, det er ikke sånn at jeg plutselig skal bli negativ fra i dag av. Negativiteten har alltid vært en innbakt del av meg, helt fra jeg som liten rakker klarte å sette sammen ord til dødelige, forsurende setninger. Men det er først nå jeg skal begynne å sette det i system. Så egentlig er dette en fantastisk dag: Jeg skal bli verdensmester i noe alle kan være om de prøver – nemlig NEGATIV. Men jeg skal være så utrolig negativ at folk ikke lenger sier jøss, så negativ du er, men nå er du skikkelig Dick!

Du lurer kanskje på hva Dick er?

Forklaringen er at jeg heter Dick. Egentlig ble jeg døpt Rikard. Men noen fant ut at Rikard kommer av engelske Richard, og kjælenavnet for Richard er Dick.

Hei, jeg heter Dick.

Det er mange som heter Dick. Men ikke så mange av dem som bor i mitt nabolag. Eller i mitt land. Nå er det ikke sånn at jeg heter kuk. Men det hender noen ler når jeg presenterer meg, og da tenker de sikkert at jeg heter kuk og synes plutselig jeg ser litt sånn soppformet ut. Noen spør til og med om jeg har en katt som heter Pussy.

(Er det rart jeg blir negativ? Jeg bare spør!)

For denne verden er full av idioter, duster og lavpanner. For eksempel folk som synes at livet deres blir bedre om de slenger med kjeften og rakker ned på andre. Kjøtthuer som synes nesa mi ligner på en gulrot fordi den er litt ruglete.

Gulrøtter er oransje! Det er snømenn som har gulrøtter til nese!

Jo da, beina mine er tynne, men ikke som tørre kvister, de er jo tjukkere enn balltrær. Og overarmene mine er ikke som fislete ormer, de er seigere enn tankskipsfortøyninger.

Og jeg blir ikke mobba engang! Folk glemmer at de har fått utdelt hoder til å tenke med. Noen tror det bare kan brukes til ballnikking og kule luer.

Du skjønner at jeg har gode grunner for å sette verdensrekord, ikke sant?

Jeg tror vi er i gang nå. Du vil ikke gå glipp av dette.

Det finnes nemlig et ord som er altfor mye brukt i det norske språk. Det er JA.

Fra og med i dag hater jeg JA.

1

Herfra kan alt skje

– Vil du bli med på hytta i helgen?

– Har du røyka, eller?

– Sånn snakker du ikke til faren din! Da må du være hos bestemor i stedet.

– Hun lukter urin.

– Du er for ung til å være alene hjemme, Rikard.

– Jeg er gammel nok til å rømme med et omreisende sirkus. Og bli muslim.

– Rikard, du blir med på hytta, siste ord er sagt.

– Det passer ikke. Jeg skal få meg tatovering i helgen.

– Vi drar klokka fem i morgen. Og da er du klar!

Pappas pekefinger svever gjennom rommet. Han tror fortsatt det ligger mye makt i den pekefingeren.

– Jeg skjønner ikke hvorfor du plutselig har blitt så negativ til hytta, mumler pappa og går ut av kjøkkenet.

Se, det er ikke verre. Der kom det fabelaktige ordet: Negativ. Det er et ord som gjør noe med folk. Som skaper stemninger som sprer seg i rekordfart. Hvor mange ganger daglig må jeg høre det ordet for å sette verdensrekord? Ti? Femten? Femti?

For det holder ikke at jeg selv synes jeg er negativ. Jeg har nemlig alltid vært flink til å lage dårlig stemning og få folk sure. Nå er jeg nødt til å ta negativitet til et høyere nivå. Vitner må kunne avlegge ed på at jeg er tidenes mest negative. Jeg må feires med kake og sanger på den store, årlige negativitetsdagen! Jeg skal bli en negativ supertyfon som feier over livene til folk!

Selvsagt holder det ikke å være negativ til hytteturer. Hvem som helst kan avvise en helg sammen med den familien man har vært så uheldig å få tildelt her i livet. Vi snakker om helt andre dimensjoner. Det skal ose dårlig stemning av meg. Folk må komme i elendig humør, naboens plen må dø og gamle mennesker få hjerneblødning. De må snakke om meg i kjedelige debattprogrammer på tv, og jeg skal ha egen dokumentarserie: Dick – selveste Mister Negativ. Det skal stå om meg på Wikipedia under ordet negativ.

Puh!

Jeg har en jobb å gjøre.

Nå skal jeg være med på hytta. Jeg er ikke lei meg. For egentlig er det ganske fint der. Hadde det ikke vært for at jeg måtte være der sammen med mamma og pappa. Og noen småsøstre som burde vært solgt på eBay. Tvillinger betyr nemlig dobbelt opp av samme umenneskelige irritasjon. Jeg har døpt dem Hitler-duoen og har fortrengt hva de heter i den positive virkeligheten. Problemet er at to samkjørte, utspekulerte hjerner kan pepre meg med dritt og fornærmelser i et tempo som er vanskelig å holde tritt med. Kan du ikke være litt mer som søstrene dine? sier mamma. Folk tror nemlig de er P-O-S-I-T-I-V-E. Hele tiden smisker de. De sier verden blir et bedre sted om man smiler. De resirkulerer! De synes synd på selunger som blir hakket i nakken for å bli tøfler!

Men bak ryggen til mamma og pappa er de frekke. De er onde. De er definitivt Hitlers ukjente døtre.

Det er mulig de har et poeng med de selungene, men utad kommer jeg alltid til å påstå at selunger gjør seg best som tøfler i turistbutikker. Det er negativitet på en positiv måte.

Mobilen min ringer. Jønna, står det. Det er min beste kompis. Han spiser wienere og drikker cola til frokost. Det krever mot å gjøre det motsatte av hva alle forteller deg. Spis tomater og knekkebrød! Makrell i tomat! Hvorfor produserer man god mat om man ikke kan begynne dagen med det? Det er jo da man trenger en slik opplevelse aller mest. Det mener i hvert fall Jønna. Siden foreldrene hans driver restaurant og aldri står opp før ti, må han uansett fikse frokosten selv. Antakelig finnes det de som mener kroppen til Jønna begynner å ta skade av dietten hans.

– Skjer’a? sier stemmen i den andre enden.

– Ikke en dritt.

– Henge?

– Visst faen.

– Helvete om ti?

– Vi bankes!

Jeg tror det var jeg som fant opp vi bankes en gang vi snakket om at idioter får altfor lite juling nå for tiden. Problemet er bare at det neppe er opp til oss. Mine overarmer er riktignok seige som skipstau, men muligens litt i tynneste laget. Jønnas armer er svære nok, men han glemte å putte muskler i dem.

Likevel – det er helt sant: Tankeløse duster burde bli mer most! Fått trynet gnidd ned i grusen. Kokos med sandpapir. Folk hører ikke etter når fornuftige folk snakker. På skolen er det som om det sitter kilovis med glava i ørene på de fleste. Enkelte lærere burde vært dratt gjennom gatene etter en traktor og vært satt i gapestokk. Selv om jeg ikke er for offentlig avstraffelse, er jeg fleksibel nok til å gjøre et unntak for gymlærere og rektorer.

Jeg stikker ut uten å si ha det eller fortelle hvor jeg går. Noe annet ville jo vært positivt.

Helvete er visstnok et sted under jorda. Men også et utsiktspunkt i skogen bak søppelkassene. Fra Helvete har vi bra oversikt over dalen og med en god kikkert kunne vi sikkert sett folk sprade rundt i underbuksa i blokkvinduene.

Jønna sitter allerede på en stein da jeg dukker opp. Han leer litt på det ene øyenbrynet da han oppdager meg, og vi hilser, først knyttneve, så flat hånd, deretter fingertupper.

– Jeg kjeder meg i hjel, sier Jønna, som har tatt på seg genseren feil vei.

Noen ganger glemmer han sko. I dag har han bare sokker i to forskjellige farger.

– Vi er dødsdømte, begge to.

– Det er bare på tv livet er interessant og spennende. Her skjer det ingenting!

– Det skjer mindre enn ingenting. Det er minus ingenting.

Jønna og jeg er enige om ganske mye. Det er nok derfor vi er kamerater.

– Jeg skal emigrere.

– Jeg blir med.

Jønna har vært i London atten ganger. Faren hans er Arsenal-fan. Jeg tror ikke de har vært i noen andre land enn England. Jeg har vært i åtte land. Seks av dem er kjent for veldig mange soldager. Jeg har blitt solbrent i fire av dem og matforgiftet i to. Det fine med hotellrom er at noen rer opp senga mi, ellers er det bare trangere enn hjemme og mer sand på gulvet.

Tid er irriterende. Den går stort sett veldig sakte. Når den en sjelden gang går fort, burde man hatt bedre tid. Snart må nok Jønna og jeg begynne å sikte oss inn mot breddegrader med palmesus og billige bambushytter.

– I går stekte jeg tre biffer, sier Jønna. Han spiser også middag alene, siden foreldrene lager mat til andre i restauranten på den tiden. – Hva hadde du til middag?

– Husker ikke. Mat.

– Er det mulig?

– Alt mora mi lager smaker dritt.

– Jeg tror jeg skal bli kokk på en biffrestaurant.

Jeg kan se ham for meg i steikeosen fra feite indrefileter. Jønna er ikke typen til å lage retter med ruccolasalat. Foreldrene orker ikke å fikse noe annet enn frossenmat når de er hjemme, så han må foreløpig lære seg yrket selv. Mora mi kan fire retter som smaker helt likt og en femte med torsk som er veldig annerledes og mye vondere. Det er lett å være negativ til middag. Jeg prøver så godt jeg kan, sier mamma, men jeg er ikke sikker på om det er sant. Jeg har aldri sett henne lese en kokebok eller gå på matlagingskurs. Hun handler ikke på gourmetbutikker eller i grønnsaksjapper hvor de faktisk har litt utvalg. Det er skremmende, men jeg er sikker på at Jønna lager bedre middag enn mamma.

– Jeg støtter deg i det, sier jeg. – Jeg har også en slags plan. Men du må ikke si det til noen. Jeg skal nemlig sette verdensrekord.

Som om Jønna har noen andre å si det til.

– Og jeg støtter deg. Verdensrekord i hva da?

– Negativitet.

– Der er du sjef.

Jeg har hørt noen si at støtte fra venner er det viktigste i verden, og det er mulig de har rett. Men Jønna er også selve problemet. Det er veldig vanskelig å være negativ overfor noen man liker.

– Lyst til å finne på noe? spør han.

– Ikke faen.

Det var lenge siden jeg fant ut at det enkleste stedet å være negativ, er på skolen. Om man tenker framtid og karakterer, er det sikkert ikke lurt. Men så har heller aldri lærerne på skolen satt noen verdensrekorder.

– Dick, du har et ordensproblem, sier Bodil.

Vi er i gang med første time, og jeg varmer opp med å være litt ullen omkring leksene.

Når hun ser på meg, har hun alltid et oppgitt uttrykk i ansiktet. Det er fascinerende og frastøtende på én gang. Hun er vant til at jeg er hennes mest kranglete og negative elev, men hun vet ikke hva hun har i vente når rekorder skal settes.

– Egentlig er det vel du som har et ordensproblem. Hvis det er meg du mener er problemet, da?

– Hvorfor må du gjøre alt så vanskelig?

– Jeg spurte bare om det var mulig å levere inn oppgaven på papir.

– Det er elektronisk innlevering. Jeg har sagt det mange ganger.

– Jeg vet da det. Jeg ville bare spørre om det gikk an.

– Så du har levert oppgaven inn elektronisk?

– Er det greit om jeg leverer den inn som TIF-fil?

– Har du levert den inn som TIF-fil?

– Nei.

– Hvorfor må jeg svare på det da?

– Det er du som har sagt at vi skal spørre om ting vi lurer på.

– Relevante spørsmål, Dick. Sånt som gjør deg til et klokere menneske.

– Hvis jeg hadde levert den på papir, hadde det gjort meg til et dummere menneske?

– Nå holder det!

Det er sikkert noen som kan mene at dette bare er kverulering. Men det er en veldig effektiv og altfor lite brukt metode for å skape dårlig stemning. Og dårlig stemning er negativitet. Bodil er sur og irritert, og det blir ikke bedre på en god stund. Hun håper nok at stemningen vil ta seg opp, men hun vet jo ikke noe om verdensrekordforsøket mitt.

Hun begynner å snakke om det parlamentariske systemet i Norge. Jeg lar henne holde på noen minutter før jeg kipper av meg skoene og rekker opp hånda.

– Er det et relevant spørsmål, Dick?

– Jeg synes det.

– Kom igjen, da.

– Kunne vi lukket opp vinduet? Jeg glemte å skifte sokker i morges.

Noen av de andre ler.

– Du mener at det er så ille at det plager de andre?

– Det har jeg egentlig ikke tenkt så mye på. Men det plager meg. Jeg sitter tross alt nærmest sokkene.

– Hva om du bare tar av deg sokkene og kaster dem i søpla ute i skolegården?

– Det er mulig du kommer fra et hjem der man kaster ting som er skittent, men hjemme hos meg vasker vi det.

– Ja, men hvo… Hun lukker øynene i to sekunder før hun tvinger seg til å bruke rolig stemme: – Stian, kan du åpne vinduet?

Egentlig er det rart, men avstanden mellom det å være morsom og negativ er veldig kort. For skal man lage virkelig dårlig stemning, holder det ikke å si nei og ikke faen. Dessuten hadde det blitt veldig kjedelig. Skal man få fram den virkelig tverre og kjipe atmosfæren, må man komme opp med de gode argumentene. Og de må framføres med monoton stemme. Uten et smil. Uten at man gjør seg til. Mutt. Uttrykksløst.

(Skjønner du, eller? Det er en kunst. Eller trodde du det ville være lett å bli verdensmester i noe?)

Det holder ikke å lire av seg surmagete kommentarer i tide og utide. Argumentene må treffe. Gjøre rommet grått og trist. Få planter til å dø. Gjøre folk uvel i magen.

Jeg rekker opp hånda igjen.

– Du kan bare ta ned hånda igjen, Dick. Du får ikke ordet, sier Bodil.

Jeg senker hånda. Og så holder jeg pusten. Blodet strømmer opp til hodet. Hjernen føles som et trykkammer. Noen av de andre i klassen ser bekymret på meg. Jeg flekker tennene i et smertefullt ansiktsuttrykk. Knytter nevene. Får en knekk i nakken. Tårene presser på.

Og så fiser jeg.

*

Jeg blir alltid ekstra fjern mot slutten av skoledagen. Som om det ikke er mer bensin igjen på tanken.

Det er sånne ganger jeg får tid til å tenke på hvordan jeg ble akkurat meg. Hvorfor kunne jeg ikke blitt som en av de andre, som spiller basket etter skolen, smiler mye og har mange venner? Men vi mennesker produseres ikke på et sterilt samlebånd. Vi formes og knas helt til vi ikke ligner på noen andre. Skal man bli tagget inn i historien med store, fargerike bokstaver, er det enklest å rendyrke et talent man allerede har.

Jeg tror egentlig jeg har bare ett talent, og det er det talentet jeg skal sette verdensrekord i.

I dette klasserommet sitter det mange elever som ikke kommer til å bli husket for noen ting. Vi husker kanskje de som mobber, for de kommer til å være tapere når vi møter dem seinere i livet. Og så er det elevene med den rare, udefinerbare karismaen som gjør dem til ledere eller drittsekker på tv som voksne. Dessuten husker vi de som er best i noe. Og kanskje de peneste.

Ikke mobber jeg, ikke har jeg karisma, ikke er jeg noe modelltryne. Hva kunne jeg ellers blitt best i? For å bli god i fotball må det være kontakt mellom bein og ball. Matte utføres best av en kalkulator. Jeg synger så folk får betennelse i ørene.

Jeg lurer på hvordan han som stablet flest stoler oppå hverandre fant ut at han hadde et stolstabletalent. Drev han bare og stablet stoler inntil han en dag tenkte at dette kan jeg balansere inn i himmelen og bli kjent for? Eller hva med paret som har kysset verdens lengste kyss – likte de vanligvis å kline i en uendelighet? Ble de ikke hovne i leppene og lei av kjæresten sin av det?

Jeg tror ikke alle i dette rommet tenker at jeg har et utrolig talent for negativitet. Men jeg tror heller ikke min berømmelse for negativitet vil komme som en overraskelse. Det henger alltid en mørk sky over hodet mitt. Det lukter dårlig stemning av meg. Jeg ble født under en storm fredag den trettende. Tatt imot av en satanistisk jordmorsekt. Selv om jeg ikke er helt sikker på det siste, så skal det garantert stå sånn på Wikipedia.

Man skulle kanskje tro at folk som er negative får være i fred. Men det er ikke sånn det fungerer. Ifølge Jønna snakker visstnok folk om meg ganske ofte. Jeg er det som kalles et samtaleemne. De prater om hva jeg har gjort og lurer på hva jeg vil finne på neste gang. Sånn har det vært siden jeg begynte på skolen. Ikke tro at jeg er noen klovn, men det er nok en del grov latter som følger de samtalene. Det er derfor en av mine mange ikke-venner, Line, kommer bort til meg idet jeg er på vei ut av skolegården og spør: – Vil du komme på festen min på fredag?

– Jeg kutter heller av meg beinet med en rusten sag.

– Jeg er alene hjemme, og vi skal lage cocktails.

– Jeg … jeg skal tenke på det.

– Ok.

Der glapp det igjen. Hvem har ikke lyst til å dra på fest hos en jente som kan lage drinker? Jeg tror faktisk mange femtenåringer ville saget av seg beinet for å få en sånn mulighet. Men kanskje ikke med en rusten sag. Og det er visst veldig vanskelig å gjøre sånne jobber selv.

Offisielt tenker jeg på det. Alle får lyst til å ha med folk som ikke sier ja med en gang. Men i hodet mitt har jeg allerede tenkt ferdig.

Jønna kommer for å ta følge hjem. Jeg vet at ingen har invitert ham.

– Lyst til å bli med på fest på fredag?

– Klart det. Hvem skal ha fest?

– Line.

– Men jeg tror ikke … at jeg blir invitert til Line …

– Nei, men skal jeg lage dårlig stemning der, så hjelper det veldig å ta med noen som ikke er invitert. Du støtter meg, du?

– Ja … jo …

– Vi kan kanskje ta med noen av fyllikene nedi parken også. Eller legge ut på Finn at det er gratis møbler hos Line.

– Kanskje det …

Man skulle selvsagt tro at den beste kameraten min skjønte når jeg kødda. Men jeg er ikke sikker. Flakkende blikk er aldri et bra tegn. Jeg har ikke tenkt å ødelegge festen for Line, jeg har bare tenkt å ta med Jønna. Og kanskje finne på sånne negative ting som gjestene forventer. Det burde uansett være lover mot å invitere gutter som ikke får ta med bestekameraten sin bare fordi han har en mage som ligner en saccosekk. En dag skal jeg overtale Jønna til å bli best i noe. Jeg tror det var den følelsen som fikk meg til å sprette opp da mammas heksestemme skingret FROOKÅÅST fra kjøkkenet i morges. På tide å komme seg opp og bli best!

– Skal vi dra til Helvete? spør Jønna.

Og snart sitter vi igjen på hver vår stein og pønsker ut måter for å gjøre Lines fest uforglemmelig. Det fine med fantasi er at ingen har satt grenser for den. Man kan komme opp med de utroligste ideer, og likevel vite at det helt sikkert finnes noen enda sykere innfall om man strekker fantasien litt til.

Noen vil sikkert si at vi heller burde tenke på å gjøre festen uforglemmelig ved å være positive og hyggelige. Men problemet her i verden er ikke for lite positivitet. Noen må holde igjen litt så ikke alle tar helt av! Det er faktisk ikke mulig å gå på skyer, ikke engang de rosa!

Hva er poenget med å si at folk er fine på håret eller skryte av en ny bukse når hele verden kan se at det er stygt som juling? Ingen blir bedre mennesker av å bli servert en masse løgn. Tenk hvor kjedelig verden ville blitt om alle skulle si positive løgner til hverandre hele tiden? Jeg spyr! Spy er gøy. Spy er negativt.

– Vi kan poppe egg i mikroen og klippe fransk åpning i alle trusene til mora hennes.

– Eller vi kan bytte ut tannpastaen med analkrem og lime toalettsakene fast i baderomstaket.

– Ja, og så kan vi legge reker inn i gardinstengene, det lukter som tidenes oppkast i løpet av noen dager …

Det tar akkurat passe av. Sånn er det når fantasien får flyte fritt. Men så kommer plutselig virkeligheten og trekker alt sammen med på bakken igjen og dytter det inn under noe dødt granbar. Sannheten er at vi antakelig ikke kommer til å gjøre noe av dette. Vi kommer til å gjøre noe helt annet. Det er sånt som gjør livet interessant. Dessuten har jeg veldig lyst til å prøve en sånn cocktaildrink.