Håkon Øvreås

Brune

Illustrert av
Øyvind Torseter

Den dagen bestefaren døde, måtte Rune være hos tante Ranveig hele dagen mens moren og faren var på sykehuset. Huset til tante Ranveig luktet leverpostei. Det sto små glassfigurer overalt, på tv-en, i hyllene, til og med på do sto et reinsdyr av glass. I stua sto radioen lavt på hele dagen.

Til middag spiste de fisk. Rune satt lenge og så ned på berget med brun løk på tallerkenen. Gaffelen var tung i hånden.

– Nå må du spise, sa tante Ranveig. – Liker du sei?

– Jeg liker seigmenn, sa Rune.

Senere på kvelden kom faren og hentet Rune. Da fortalte faren det. Han sa at bestefaren var død.

– Ok, sa Rune og tok på seg jakka.

Han gikk ut og satte seg i bilen. Han ble sittende og plukke på et klistremerke på dashbordet. Faren kom ut en stund etterpå. Han satte seg inn i førersetet, satte nøkkelen i tenningen, men vridde ikke om.

– Går det bra med deg? spurte han.

– Det går fint, sa Rune. Han stirret på de hvite restene etter klistremerket.

Faren startet motoren, og de kjørte hjem.

Neste dag måtte Rune være hos tante Ranveig igjen. Moren og faren måtte tilbake til sykehuset.

– Hvorfor det? spurte Rune.

– Vi må ordne det praktiske, sa moren.

Rune nikket, som om han visste hva «det praktiske» betydde.

Da de flyttet fra byen, hadde moren sagt at det var mer praktisk å bo på landet. Den gangen trodde han at «praktisk» betydde at han fikk se bestefaren mer, men nå forsto han at det ikke var riktig.

Tante Ranveig sto i døra da han kom opp trappa. Rune gikk forbi henne og tok av seg skoene.

– Hei, Rune, sa hun og klappet ham på hodet. – Så fint at du ville være her i dag også!

– Ja, jeg tror det er praktisk, sa Rune.

Han satte seg i sofaen. På bordet foran ham sto tre pingviner av glass. Ranveig gikk ut på kjøkkenet. Hun bråket med en maskin. Rune gikk ut for å se på. Hun sto ved en mikser som rørte rundt kjøttdeig. Hun slo av maskinen etter en stund.

– Vi skal ha kjøttkaker til middag! sa hun, og Rune kunne se den skeive tanna hennes når hun smilte.

Rune hørte hvordan tante Ranveig klirret med fat og glass. Snart ropte hun på Rune.

– Kan du hente en flaske saft i kjelleren?

– Det går fint, sa Rune.

Han åpnet døra til kjelleren. Det luktet som når man åpner en bag med glemte gymklær. Han slo på lyset og gikk ned. Veggene så ut som et håndkle som hadde fått svarte prikker på seg. Han gikk bort til veggen og trykket på en boble i den hvite malingen. Malingen falt av. Borte ved hyllen med saftflasker dro han ut en av de øverste flaskene. Hvite flak med støv virvlet opp, og Rune måtte hoste. Han snudde seg og gikk mot trappa. Under trappa sto det tre store malingsspann. Rune bøyde seg ned. Det var brunmaling. Etterpå, da de satt og spiste, spurte Rune:

– Kan jeg få den malingen du har under trappa?

Ranveig satt og tygde på en stor bit med kjøttkake. Hun så på Rune mens hun tygde.

– Hva skal du med maling? spurte hun etter en liten stund.

– Male med den, sa Rune.

– Det er bedre for barn å bruke vannfarger, sa tante Ranveig.

– Men jeg skal male ei hytte som jeg bygger sammen med vennen min, Atle, sa han.

Ranveig så lenge på Rune. Hun nikket.

– Så du har fått deg en venn her ute.

– Ja, Atle. Vi bygger en hytte sammen.

– Ja, da kan du jo ikke bruke vannfarger.

– Nei, sa Rune.

– Jo, du kan sikkert få malingen hvis det er greit for faren din, sa Ranveig til slutt.

Rune sto i vinduet og så bilen med moren og faren kjøre opp til huset. Han gikk ned i kjelleren og bar de tre spannene med maling bort til kjellerdøra. Den gikk ut på baksiden av huset der bilen sto parkert. Han åpnet døra, bar et spann til bilen og satte det i bagasjerommet, fortet seg tilbake og hentet de andre før han lukket bildøra så stille han kunne. Da han kom opp fra kjelleren, sto tante Ranveig og faren og snakket i stua.

– Der er du, sa faren. - Går det bra med deg?

– Det går fint, sa Rune.

– Har du vært snill? spurte moren.

Faren holdt fram hånden, som for å gi Rune noe. Rune så på hånden.

– Vi har vært borte i huset til bestefar og ryddet litt, og så tenkte vi at du ville ha denne.

Faren åpnet hånden. Det var ei klokke. Rune husket den. Ei klokke som hang i enden av et kjede. Rune tok den. Den var varm etter farens hånd.

– Den har stoppet, sa Rune.

– Du kan bare trekke den opp, sa faren. Han snudde seg mot tante Ranveig igjen. Rune vridde på knotten øverst på klokka, men det kom ingen tikkelyd. Viserne sto stille.