Soudabeh Alishahi

Smil

Roman

Oversatt av Sheida Sangtarash, Siavash Sangtarash

og Anne Oterholm

DEL 1

Kapittel 1

HVER DAG KOM SOLEIMAN hjem til oss og stelte Haji Barat. Han skiftet bleia og vasket ansiktet hans, og noen ganger klippet han skjegget eller barberte hodet hans. Han spiste frokost med Haji Barat og hørte på historiene han fortalte. Haji Barats historier handlet om krig og liv, og var gode, sa han.

Siden gikk han og satte seg rett utenfor døra til hagen med salgsvarene sine. Jeg følte meg trygg og overlot Jones til ham hver morgen før jeg dro. Han kjente vanene til barna i området. Han lot dem ikke plage Jones. I tillegg visste han hvordan Jones ville ha det. Soleiman ga ham den ene halvdelen av en bok som var revet i to, og han fortalte meg at Jones satt ved siden av ham med den, og barna sirklet rundt dem.

Jones leste, Soleiman drev med sitt skomakeri, og det kom ikke en lyd fra barna.

Soleiman sa: «Så lenge vi har denne halve boka her, går ikke Jones noen steder. Om jeg ikke hadde hatt den, ville Jones ha gått fra meg, og barna ville ha løpt etter ham og kastet stein. Boka er den sanne historien om mitt hjemland. Jeg håper at jeg finner resten av den en dag. En søt fortelling, men synd at den ikke er hel.»

Da Soleiman først flyttet hit, var han bare frisør. Etter at det var gått en stund, tror jeg Haji Barat ga ham penger så han kunne kjøpe seg en vogn, verktøy, en boks og noen skoformer. På den måten ble han områdets skomaker.

Vogna pyntet han med et teppe, noen puter, og bjeller på håndtaket. Han satte Haji oppi den og tok ham med på tur annenhver dag. Slik fikk han Hajis tillit, og Haji introduserte ham for alle i området. Med Haji Barat som referanse fikk han leie et rom, og som han selv fortalte, ble han en førsteklasses borger av Halakabad. Det var han selv som valgte navnet Halakabad (ødelagt bebyggelse) til området. Noen kalte området Mardabad (mannlig bebyggelse), andre kalte det Zoorabad (maktbebyggelse). Når folk spurte hvor jeg bodde, svarte jeg alltid «i helvete!». Haji Barat sa imidlertid at området snart ville bli himmel, for Guds velsignelse ville bringe flere innbyggere. Soleiman kalte det uansett Halakabad. Den første gangen jeg hørte noen bruke det navnet, var det likevel ikke Soleiman som sa det, men Jones. Han sa: «Dette er Halakabad, et sted langt unna byen, midt mellom to gravlunder.» Han gjentok akkurat det Soleiman hadde sagt tidligere den dagen. Soleiman hadde tatt ham med til Teheran og gått på kino og besøkt noen familiemedlemmer. Fra den dagen kalte jeg også området for Halakabad.

På jobben, hver gang sjefen min spurte meg hvordan det gikk med Halakabad-folka, svarte jeg «som vanlig», og hun lo: «Så ingen himmel ennå?» Jeg smilte. Hadde det blitt en vane å smile? Hun klarte ikke å gå forbi uten å være sarkastisk eller komme med små stikk. Noen ganger, når hun var i topp humør, spurte hun etter Soleiman også: «Forresten, hvordan går det med afghaneren? Hvordan ser han ut?»

Jeg sa at jeg ikke visste, og hun svarte: «Så han er usynlig?»

Vi lo begge to.

«Fortell meg om hvor vakker han er.»

Jeg smilte.

«Han likner på våre menn. Middels høy, tynn og rundt 25. Han har et rundt ansikt, skjeve øyne og en liten nese.»

«Deilig! Hva driver han med?» lo hun.

«Ved siden av å være skomaker, er han mellommann.»

«Hva slags mellommann?» spurte hun.

Jeg hadde fortalt henne minst 1000 ganger at Soleiman drev med all slags megling. Fra svartebørssalg av kuponger for kjøp av dagligvarer, til salg av tomter og hus. Kupongene hans var både gyldige og utløpte.

Likevel spurte hun: «Hvor mye penger har han?»

«Ikke vet jeg!» svarte jeg.

«Skal jeg tro på det?» spurte hun.

Jeg smilte. Det hadde blitt en vane.

En tirsdag kom ikke Soleiman, og jeg måtte stelle Haji på egen hånd. Det var ikke lett å bevege ham. Han var hundre og noen kilo tung og hadde ingen bein. Maksimal uflaks! Hadde han bare vært bitte litt heldigere, hadde minen eller bomben eller hva slags faenskap det var som hadde truffet ham, rammet venstresiden hans istedenfor høyresiden. Hadde faenskapen tatt den venstre armen hans, ville det ha vært lettere for ham nå. Men det var den høyre armen som ble kuttet av, og det ga oss et enda mer bedritent liv. Det er riktig at jeg var svigerdatteren hans, og at han kalte meg sin datter, men hans verden var slik innrettet at han skammet seg og gråt når jeg måtte stelle ham. Hadde jeg vært en mann, ville han ikke skammet seg.

Uansett, jeg var sent ute, og sjefen min ville vite hvorfor.

«Det ble bare slik,» sa jeg «Soleiman kom ikke, og det blir det samme i morgen også hvis han ikke kommer.»

«Jeg er jo ikke den sure typen som går og gnager på hva du gjør, bare kos deg, du, men ikke for mye. Ikke la det smake altfor godt å være hjemme, for da blir vi uvenner, du og jeg.»

Jeg smilte. Jeg måtte det. Jeg tenkte på Haji som var bekymret for at Soleiman aldri skulle komme tilbake. Men jeg forsto jo Soleiman innerst inne. Det å stelle Haji var ikke lett. Jeg visste hvor vanskelig det var å ha slike jobber. Jeg slet meg ut for min egen sjef. Jeg bøyde meg ned og rettet meg opp 1000 ganger hver dag, vasket opp og støvsugde. Jeg lagde mat, vasket etter meg, løftet ting opp og ned og inn og ut. I tillegg måtte jeg dra til Moharrams hus og hente drikkevarer. Jeg gjemte alkoholen under chadoren min, men fordi jeg var redd for militsen og politiet i gatene, skalv jeg og fikk panikkanfall igjen og igjen, helt til jeg var tilbake på jobben. Men likevel var arbeidsgiveren min høy på pæra, og sa så mye idiotisk. Munnene til en del mennesker har ingen glidelås. Men jeg sa henne aldri imot. Slik var reglene. Jeg måtte smile.

Uansett var ikke jobben like vanskelig som å være hjemme.

Tirsdag ble onsdag, og Soleiman kom ikke. Onsdag ble torsdag, og vi hørte ingenting fra ham. Jeg var så bekymret og tanken på å dra hjem til ham slo meg flere ganger. Jeg måtte finne ut hvordan det gikk. Jeg ville høre om han hadde problemer, og be ham om å komme tilbake på jobb. Sannheten var at jeg var redd for å dra dit uten å spørre Haji. Jeg ventet på at han skulle be meg om å gjøre det, og da fredagen kom, ropte han: «Jones!»

Det var soloppgang. Jones og jeg sov i rommet vårt. Jeg tror at han hadde ropt flere ganger uten at vi hadde hørt noe. Jeg var trøtt, for jeg hadde tannverk og hadde vært oppe nesten hele natta. Jones satt på madrassen og stakk borti meg med fingrene.

Haji brølte: «Jones! Jones! Våkn opp! Bønnen din blir forsinket!»

Han visste at Jones ikke ba, men hver gang han ville si meg et eller annet, ropte han på Jones. Kanskje han ikke ville rope navnet mitt i soloppgangen. Han var sikkert redd for at mennene i nabolaget som fremdeles befant seg i halvvåken tilstand, skulle bytte ut marerittene sine med navnet mitt og la seg hisse opp. Jeg visste jo ikke hva som foregikk inni hodet hans. Men for sånne som Haji setter alt ved en kvinne islam i fare. Han var kanskje redd for at Gud skulle avhøre ham etter at han var død og spørre ham hvorfor han hadde ropt navnet til svigerdatteren sin. Haji var redd for ikke å ha noe svar å gi Gud, og å bli stående foran Gud som en tulling.

Jeg tok det ikke så tungt. Han var som faren min. Hver gang han ropte på Jones, gikk jeg til rommet hans. Når han så meg i døråpningen, roet han seg ned og sa med et stønn: «Jeg beklager jenta mi!» Så stønnet han igjen, og sa: «Jeg beklager, svigerdatter!» Etter det tredje og siste stønnet kalte han meg ved navn og sa: «Partow, min datter!» Og så begynte han å fortelle meg hva han ønsket. Men den tunge lufta i rommet og lukta av urin og avføring forklarte mer enn tydelig hva som var pliktene mine. Først hentet jeg en bleie. Så satte jeg en kjele vann på ovnen. Det tok litt tid før vannet kokte, så i mellomtida løp jeg ut på gata og brukte all min sjarm og overtalelsesevne for å få Jones til å bli med inn og hjelpe meg. Jeg klarte ikke Hajis vekt på egen hånd. Det gikk ikke uten Jones. En måtte være sterk. Men Jones var redd og slo seg alltid vrang. Med det samme Haji begynte å brøle, hoppet Jones opp. Han var så redd for dette brølet at han stormet ut på gata. Men før han forsvant, sa han alltid det samme: «Partow, Partow, Partow, de er her for å hente meg, på gjensyn, du må gifte deg på nytt!» Og han kysset meg hardt på leppene og løp. Jeg var vant til lyden av de løpende føttene og flukten hans. Han lagde alltid bråk, men når han så tårene i øynene mine, ble han med meg hjem. Han løftet vannkjelen av ovnen, og jeg helte litt kaldt vann opp i det varme for at det skulle bli lunkent. Så tok jeg muggen og potta og bleia, og Jones bar med seg vannkjelen og et vaskevannsfat. Han gikk sakte bak meg. Han satte fra seg kjelen midt i rommet og nærmet seg Hajis seng. Haji rørte litt på seg og strakte ut armen for at Jones skulle bøye seg ned, så han kunne holde ham rundt skuldrene. Jones la armen rundt livet hans, holdt en hånd under rumpa hans og støttet ham opp på sengekanten, slik at jeg kunne ta av ham bleia og stelle ham. Etterpå åpnet jeg vinduet og tok med meg muggen og kjelen. Jones løftet opp den brukte potta og gikk bak meg. Jeg snudde meg og smilte til ham, men Jones gråt. Jeg skjønte ikke hvorfor.

Senere, da jeg gikk tilbake til rommet for å lukke vinduet, så jeg at Hajis ansikt også var fullt av tårer. Jeg skjønte ikke de tårene. Jones var ikke forutsigbar, men hvorfor gråt Haji? Jeg ble ikke klok på det, men jeg kom aldri til å venne meg til situasjonen. Ingen blir vant til meningsløse byrder, men alle holder ut. Haji snudde ansiktet vekk og tørket tårene med genserermet. Jeg lukket vinduet, og vi så på hverandre og smilte. Hva kan en gjøre?

Når Soleiman var til stede, var det ingen brøl eller tårer. Ved soloppgang, uten en lyd og helt alene tok han seg av alt. Selv om han var tynn, var han sterk, Gud velsigne ham. Han løftet Haji helt på egen hånd og vasket ham overalt, og etterpå gikk han ut og satte seg ned med skomakerstellet sitt, og jeg rakk å børste håret og gjøre meg klar til å dra på jobb.

Etter at jeg var ferdig med Haji den fredagsmorgenen, gikk jeg til rommet vårt. Jeg var bekymret for Jones. Jeg klarer ikke lenger å huske hva jeg gjorde mens jeg var der inne. Kanskje jeg så inn i speilet. Jeg hadde ennå ikke sett en eneste rynke eller grått hår som jeg kunne lure på om var nytt eller hadde vært der lenge. Jeg hørte sjefens stemme inni hodet: «Grått hår eller rynker kommer ikke på grunn av noe spesielt. Det kommer ikke på grunn av sorg eller for mye jobbing eller fordi en blir gammel og klok. Det er genetisk og følger slekten.»

Jeg smilte da jeg hørte Haji rope: «Jones, Jones! Min sønn!» Jeg trodde kanskje han ville ha frokost. Jeg gikk til rommet hans for å si at jeg måtte ut og kjøpe brød.

«Si til Jones at han skal gå til Soleiman og be ham komme hit med en gang. Jeg vil vite hvor faen han er, og hva som har skjedd med ham. Han kan ikke forlate meg sånn uten å gi beskjed. Hva slags oppførsel er det? Kanskje afghaneselet har blitt fôret med for mye halm og rug og er blitt helt selvtilstrekkelig.»

«Jeg går med en gang,» sa jeg.

«Si til Jones at det er fredagsbønn i dag, og at Soleiman drar til Teheran Universitet for å be,» sa han.

«Jeg skal si det,» sa jeg.

«Si til Jones at han skal si til Soleiman at han ikke skal dra dit, men komme og besøke meg isteden.»

«Jeg lover,» sa jeg.

Han snakket og snakket. Han likte å lure seg selv og late som om han snakket til Jones og ikke til meg. Av og til fikk jeg lyst til å skrike til ham. Skrike så høyt at folk samlet seg rundt meg. Skrike og si at Jones var gal. Og du! Ja, du! Du, Haji Barat! Du var den som satte håndjern på ham og sendte ham i fengsel. Det er din skyld at han er gal. Din skyld! Du, du, du! Du, Haji Barat! Men hjertet mitt tålte det ikke. Han var ikke nådig mot seg selv heller. Han dro i krigen og nå var det slik. Istedenfor å skrike, smilte jeg. Jeg hadde ingen vei ut. Jeg sa til meg selv at en dag spør jeg sjefen om å få noen timer fri, og drar til en ørken utenfor Teheran og bruker de timene så godt jeg kan og bare skriker.

Igjen sa Haji: «Fortell Jones at …»

Jeg hørte ikke resten. Jeg hadde ikke lyst til å høre. Han ville ikke påta seg noen skyld og tape ansikt for meg. Han trodde jeg mente at jeg gjorde ham en tjeneste ved å leve sammen med den gale sønnen hans. Det han ikke visste, var at jeg ikke følte at noen skyldte meg noe i dette hjemmet. Dette var mitt liv. Hvert menneske har sitt liv og sin måte å eksistere på. Og Hajis liv var å gråte og be til Gud og samle godvilje til livet etter døden, så han ikke skulle framstå som en tulling foran Guds forhørsmenn og bli kastet i helvete.

Jeg klarte bare aldri å venne meg til livets mange sider. Haji, Jones og jeg hadde bare overgitt oss til smerten, og alle tre håndterte den på hver sin måte. Men vi ble aldri vant til situasjonen. Ikke Haji Barat heller, selv om jeg alltid trodde han hadde vent seg til den.

Soleiman var imidlertid en annen type. Han ble verken vant til eller overga seg til smerte. Han var akkurat som alle andre i Halakabad, innbyggere som kommer overens med sine problemer og underholder seg selv på en eller annen måte. Bare vent til det er et bryllup hos en av dem! Da vifter de med lommetørklær og svinger seg og danser og tramper takten på en måte de færreste har sett maken til. Det er som om det ikke finnes noe vondt i hele verden. Eller hvis Pahlevan, verdens sterkeste mann, kommer til deres område og skal vise seg fram, lager de en tett sirkel rundt ham og står der som sild i tønne. Når Moharram-nettene kommer, kler de seg i svart, gråter, synger sørgelige sanger om imam Hussein og hans slekt og slår seg på brystet. Disse folka er alltid til stede og fyller alle statistrollene hver gang glede og sorg har hovedrollene. De overgir seg ikke til smerte, og de finner alltid måter å underholde seg selv på. De trenger ikke engang rekvisitter. De lener seg til husveggen i solskinnet og skravler om gud og hvermann. Plutselig krangler de om et eller annet og drar hverandre i håret. Og så kommer folk strømmende til for å se på, og utsetter sine egne krangler til senere. Disse menneskene har ikke noe mål eller retning i livet og mangler derfor heller ingenting. Om det ikke finnes underholdning der de selv bor, kan de alltids ta minibussen til Azadi-tårnet i Teheran, et av Irans viktigste monumenter, som skal bli eldgammelt og bli værende der i all evighet.

Rundt tårnet er det alltid et eller annet som skjer. En dag er det en militær seremoni, en annen dag er det militsen som marsjerer. Folk drar for å se på og står igjen som sild i tønne.

Helt plutselig ser alle opp på himmelen og peker på fallskjermhopperne. Det kommer farget røyk ut av rumpene deres. Og folk peker på dem og koser seg med regnbuene som kommer ut av rumpene. Og hver fredag er det jo fredagsbønn på Teheran Universitet. Haji sa at Jones skulle si til Soleiman at han ikke skulle dra dit, men besøke ham isteden.

Jones og jeg dro hjem til Soleiman. Han bodde i en gate ikke så langt fra oss. Vi bodde på den ene siden av Halakabad-rundkjøringen, mens Banoo sitt hus lå på den andre. Vi måtte gå forbi steinbrødbakeriet, Haji Yousefs hamam og murernes kafé. Gata huset lå i, var bratt. Husveggene var av sement. Huset til Banoo lå midt i bakken. Når det regnet, samlet det seg mindre vann i hennes hus enn i de andre husene i gata.

En gang sa Soleiman: «Jeg har ikke nok penger til å leie de beste stedene i Halakabad. I tillegg er Banoo en god husvert. Hun ser ikke og hører ikke så bra heller. Hun gjør ikke en flue fortred. Når hun trenger noe, får jeg penger av henne til å kjøpe det. Hun er som moren min. Hun er enda mer ensom enn meg. Sånn er livet. Alle blir kastet ut i forskjellige hjørner av verden, og det finnes ikke et sted som er ideelt. Den her bakken er grei nok, og takket være Haji er ikke husleia for høy heller. Så det blir litt igjen av lønningen, som jeg kan sende til moren min. Jeg takker Gud for det!»

Jeg så at bakeriet var åpent da vi gikk forbi rundkjøringen. Jeg så at køen med menn var lang, men at det i køen med kvinner bare sto to damer. «Se, sånn flaks vi har! I dag har vi flaks,» sa jeg til Jones.

Jeg gikk og stilte meg i køen, mens Jones ventet ved siden av drikkevannsfontenen og bønnestedet, hvor han sto og stirret på de nedbrente lysene helt til det ble min tur. For et brød! Jeg nøt lukta. Jeg tok ut steinene og kastet dem, brettet brødet og la det under chadoren min og sa: «La oss gå.»

Så gikk vi til Hassans butikk som lå like i nærheten. Han var venn med Soleiman. Jeg spurte om han visste om Soleiman var hjemme. Han strøk seg over skjegget og sa at han trodde det.

Døra til atriet var åpen. Banoo famlet langs veggen og prøvde å finne veien til do. Jeg hilste på henne og hun hilste tilbake. Jeg hjalp henne, før jeg spurte etter Soleiman.

«Rommet hans ligger der borte,» sa Banoo.

Vogna til Soleiman lå i et hjørne i atriet og en vær var bundet til den. Jeg tenkte at jeg måtte overbevise ham om at han måtte komme tilbake uansett. Han hadde gitt Haji et nytt liv med denne vogna. Haji råtnet uten Soleiman. Jeg gikk mot rommet. Døra var åpen. Jeg stanset utenfor og ropte «Herr Soleiman!». Forhenget ble trukket til side. Det var Jones.

«Hvordan kom du deg forbi meg og inn på rommet hans uten at jeg merket det?» sa jeg.

Jeg ropte på Soleiman igjen. Jones lo. Jeg så meg litt rundt i rommet. Soleiman var ikke der. Jones sto i døra. Han hadde en skrivebok i hånda.

«La meg se,» sa jeg.

Han ga den ikke til meg.

«Gi den til meg! Jeg må sette den på plass igjen,» sa jeg og dro i skriveblokka og gikk bakover. Det var en 200 siders skrivebok med stive permer. Det sto skrevet «Soleimans dagbok» på den første siden.

Jones grep etter boka og klarte å ta den fra meg. Jeg ville ta den tilbake, men han var sterkere enn meg. Jeg hørte Banoo: «Herr Soleiman! Hva er det som skjer? Krangler dere?»

Jeg lot Jones være og sa: «Nei, frue, Soleimans vær stanget meg.»

Jones løp ut på gata. Jeg fulgte etter ham. Og mens jeg var på vei ut, sa Banoo: «Når han spiser mye, stanger han. Det viser at han er frisk. Hils Haji Barat fra meg.»

Vi var ute på gata. Jones gikk veldig fort og jeg klarte ikke å ta ham igjen. Hele veien var jeg to skritt bak ham. Da vi kom hjem, løp Jones opp trappene til verandaen og gikk inn på rommet vårt. Jeg ventet litt. Sakte gikk jeg opp trappene og da jeg la øret inntil døra, hørte jeg ham si: «Er kjærlighet en synd? Jeg må fortelle henne mitt hjertes hemmelighet.»

Jeg måtte le. Jeg tenkte at dette virkelig var morsomt. Jeg så Soleiman for meg og hva han ville tenke og føle når han skjønte at hemmeligheten hans var avslørt. Jeg lyttet videre og hørte Jones si: «Det er meg, Soleiman, som skriver denne dagboka.»

Jeg så ham for meg hjemme hos Banoo idet hun fortalte ham at vi hadde vært der. Kanskje kom han ikke til å finne ut at Jones hadde tatt dagboka hans med en gang. Men jeg forestilte meg at idet han skjønte det, ville han få panikk og løpe hele veien til huset vårt. Jeg ville late som ingenting, og det kom til å bli vanskelig ikke å le. Soleimans ansikt som skiftet farge av skam tusenvis av ganger, ville bli god underholdning.

I fantasien min lo jeg fremdeles av Soleiman da Haji ropte på oss: «Jones, min sønn! Kom og fortell hva du har gjort!»

Jeg gikk til rommet hans og sa at Soleiman ikke var hjemme, men at jeg hadde bedt Banoo om å gi beskjed om at han ikke skulle dra til universitetet, men komme til ham.

«Så Soleiman har ikke dratt noe sted? Takk, datter!» sa Haji Barat.

«Jeg har kjøpt steinbrød til deg. Det er glutenfritt valmuebrød. Jeg skal lage frokost til deg nå,» sa jeg.

Vi smilte til hverandre.

Etter at jeg hadde lagd frokost til Haji, gikk jeg til rommet vårt. Jones leste i skriveboka. Jeg ville ikke ta den fra ham. Ville ikke at han skulle begynne å skrike, så jeg lot ham være i fred. Jeg hentet den ødelagte halve boka fra vinduskarmen og ga den til ham. Han tok den og la vekk skriveboka. Jeg gikk og hentet frokost til ham. Han satt og leste i den halve boka si. Jeg satte brettet foran ham og plukket skriveboka forsiktig opp fra gulvet.

Jeg gikk ut av rommet og inn på kjøkkenet og åpnet boka der det sto «Soleimans dagbok». Jeg satt og bladde i boka og leste noen linjer innimellom. Jeg lette etter Soleimans kjærlighet. Jeg følte meg rampete. Det sto mye om Haji Barat og livet hans, og jeg ble nysgjerrig. Han hadde skrevet dagboka nesten som om det skulle være en fortelling. Måten han hadde skrevet på var helt annerledes enn i en vanlig dagbok.

Jeg kjente at jeg hadde vondt i tanna. Kinnet mitt var i ferd med å bli hovent. Det samme hadde skjedd med tanna på den andre siden en annen gang. Først kjente jeg en puls banke i tanna, og så kom boblingen i kinnet, og etter det ble haka mi skjev. Jeg så ut som om jeg hadde fått hjerneslag. Men denne gangen var det vondere. Det føltes som om haka mi var enda mer skjev og hoven enn forrige gang. Jeg la Soleimans kjærlighet til side, løftet kjelen av ovnen og sjekket om det var vann i den. Det var litt. Jeg satte den på gassovnen, og så gikk jeg til soverommet vårt og tok en kodein-pille som jeg svelget uten vann. Men den satte seg fast et sted i halsen. Jeg løp ut på kjøkkenet og fant fram et glass vann og drakk det. Det kom damp fra kjelen. Jeg tok to skjeer stivelse i et glass, helte kokende vann over og rørte og ventet på at det skulle bli lunkent. Verketanna befant seg i overmunnen, så jeg måtte stappe munnen full av stivelse og holde stivelsen fast der oppe i kinnet. Om jeg hadde begynt å bli rastløs, ville jeg ha spyttet stivelsen ut veldig fort. For å hindre meg selv i å bli det, gikk jeg tilbake til rommet vårt der Jones sov. Jeg så på meg selv i speilet. Hevelsen rakk helt opp til under øyet. Jeg måtte holde stivelsen på plass oppe i munnen og deretter spytte den ut og stappe munnen full på nytt. Hvis ikke jeg gjorde dette flere ganger, ville ikke det hovne tannkjøttet mykne og løsne opp. Jeg hadde fortsatt litt stivelse igjen i glasset.

Jeg begynte å bli rastlø så jeg gikk inn på kjøkkenet og spyttet. Mens jeg stappet munnen full med det som var igjen av stivelsen, ringte det på døra. Jeg gikk og åpnet. Det var Soleiman. Jeg svelget stivelsen. Han sa hei. Han skalv i stemmen. Jeg svarte ham, men skalv ikke da jeg snakket. Jeg smilte.

«Har dere vært hos meg i dag?» spurte han.

«Jones og jeg var der for å fortelle deg at Haji ville snakke med deg,» svarte jeg.

«Jeg beklager at dere måtte komme hele veien dit, men jeg kunne ikke komme hit på grunn av sykdom og smittefare,» sa han.

Jeg var litt usikker på om han fortalte sannheten eller ikke. Jeg tenkte at han kanskje kunne ha skrevet grunnen i dagboka si.

«Er Jones hjemme?» spurte han.

«Jeg har nettopp gitt ham beroligende for at han skal sove,» svarte jeg.

Det var løgn, men Soleiman hadde ikke noen dagbok som tilhørte meg, så han kunne ikke vite at jeg hadde gitt Jones medisinen hans tidlig på morgenen. Jones kom ikke ut av rommet uansett.

«Beklager at jeg spør, men tok Jones noe fra rommet mitt?» spurte han.

«Vi var hjemme hos deg, men vi var bare ute i atriet, og Jones sto ved siden av meg hele tida. Du var vel ikke hjemme, var du vel?»

Soleiman bøyde hodet og så ned.

«Jeg hadde ikke lukket døra,» sa han.

«Hva?» spurte jeg.

«Ingenting. Beklager. Ingenting,» svarte han.

«Haji har ventet på deg,» sa jeg.

«Selvfølgelig. Hvis du tillater det, går jeg til ham nå. Unnskyld meg.» Og så gikk han.

Han hadde børstet håret sitt. Håret foran hadde han børstet bakover. Han hadde lysebrunt hår. Det hadde jeg ikke lagt merke til før. Jeg hadde ikke tid til å lese hele dagboka med en gang heller.

Jeg gikk til rommet vårt hvor Jones fremdeles sov. Jeg så på meg selv i speilet mens jeg fant 1000 unnskyldninger for det jeg hadde gjort. Jeg tenkte: Jeg har rett til å lese denne dagboka, har jeg ikke? Jeg så jo selv at han hadde skrevet masse om Haji og Jones. Han har sikkert nevnt meg også. Jeg må vite hva han har skrevet. Selv om jeg har mye å gjøre akkurat nå. Jeg må dra til byen og få en tannlegetime. Jones må dessuten til psykiater. Jeg må på jobb og må huske å jobbe hardt. Sjefen ga meg jo en advarsel og sa at jeg måtte huske at hun blir misfornøyd om dette fortsetter. Men likevel får jeg litt tid her og der. På venterommet hos tannlegen kan jeg lese litt av Soleimans dagbok istedenfor helsebladene. Den er nok mye bedre enn dem uansett. Jeg lurer på hvem disse bladene egentlig er til. De har lagt masse blader i stabler oppå hverandre. Om en drar i et av dem, glir to–tre stykker ned på gulvet, og så blir en flau og folk ser surt på en. Det er jo forståelig at de stakkarene som sitter der blir sure! Tannlegene gir time til ti stykker samtidig for ikke å miste kundene sine. Men når alle overraskende nok kommer, hva gjør de da? Hvor lenge kan en sitte og stirre på veggen foran seg med en plakat av et skjelett? Eller på den andre plakaten med et menneske med froskeøyne som viser alle blodårene i kroppen? Lydene som kommer fra den andre siden av veggen, er enten fra vann som renner i rørene, eller det er plagsomme hvin fra boret. Klart folk ser surt på en når bladene glir ned på gulvet. Alle pasientene tror det er de andre pasientenes feil at de blir sittende der så lenge. De skjønner ikke at det er tannlegene som har gitt dem time samtidig. Noe av det verste som finnes, er å sitte på venterommet hos tannlegen og se bladene som glir ned på gulvet når en drar i et av dem. Og noe av det dummeste tannleger gjør, er å plassere så mange blader oppå hverandre på bordet. Hva skal pasientene gjøre med dem, liksom? Er det bildene en skal se på? Eller er det figurene med de runde cellene og molekylene som er plassert oppå hverandre? Selvfølgelig er Soleimans dagbok bedre enn sånne blader.

Jeg husker ikke hva mer jeg tenkte på akkurat da, men jeg var bestemt på å lese Soleimans dagbok uten dårlig samvittighet. Jeg så på den og smilte.

Kapittel 2

DET ER JEG, SOLEIMAN, som skriver denne dagboka. I dag flyttet jeg fra Haji Barats hus til Banoos. Jeg hadde ingen møbler. Jeg hadde bare meg selv, denne vogna, skomakerverktøyet og litt frisørutstyr. Tidligere sov jeg jo i kiosken til Hassan. Så utrolig deilig å være ferdig med det! Den jævelen låste døra fra utsiden når han gikk. Det gjorde han hver natt uten å bekymre seg et øyeblikk for meg. Samvittighetsløse menneske! Tenk om det hadde begynt å brenne, eller om det hadde kommet et jordskjelv, eller ikke det engang, hva om jeg bare hadde fått vondt i magen?

Men nå er jeg i mitt eget hjem. Jeg er her i dette rommet i huset til Banoo, en gammel, svaksynt tyrkisk dame med dårlig hørsel. Hun er feit og famler langs veggene. Haji har bedt meg om å passe på henne, og kjøpe brød til henne hver dag og kjøpe medisiner for henne hver gang hun spør. Jeg har sagt: «Selvfølgelig, Haji.»

Haji snakket tyrkisk med Banoo og ansiktet hennes lyste opp i et smil. Han sa: «Banoo! Soleiman er lydig mot Gud. Han kommer til å betale husleia i begynnelsen av hver måned, inshallah. Frykt ikke, Banoo! Husleia kommer ikke til å være forsinket en eneste gang.»

Banoo bøyde seg over vogna og mumlet: «Jeg hørte ikke hva du sa, Haji, hva sa du?»

Haji gjentok alt sammen på tyrkisk. Banoo rettet seg opp, stirret inn i himmelen og begynte å be på tyrkisk.

Dette er ikke noe dårlig hus. Jeg har et rom som varmes opp med en gasslampe om vinteren. Rommet har ingen dør, men jeg skal fikse dør selv. Jeg har bare ikke noen penger akkurat nå. Jeg brukte alle pengene mine på den lille gasslampa, teppet, noen gryter og tallerkener og småting som barberhøvel, barberkost og såpe. Alt flyter rundt i rommet.

Jeg kritet noen matvarer hos Hassan. Jeg husker ikke om han skrev dem opp eller ikke, men han må ha gjort det. Hjertet hans banker for penger. Jo, selvfølgelig har han notert det ned. Men jeg glemte å få med meg kontanter, og jeg glemte sjampo til Haji som skal til hamamen i morgen. Jeg må stå opp tidlig for å bestille time til ham på Haji Yousefs hamam. Haji sier at det er flott og rent der.

Jeg skal vente til Haji blir ordentlig våt før jeg skrubber ham i morgen. Jeg må være veldig forsiktig. Kroppen hans er full av skader fra ulike granateksplosjoner.

«Mennesker som meg samler på granatsplinter slik at Gud kan lønne oss for dem når vi en gang kommer til himmelen. Jeg håper at Gud vil godta dem,» sier Haji.

«Så klart Gud godtar dem,» sier jeg mens jeg vasker håret hans. Etterpå vasker jeg hele kroppen hans med såpe og svamp, og når Haji sier at jeg skal hjelpe ham med den rituelle renselsen, skyller jeg hele kroppen hans samtidig som vi ber om at fred skal være med profeten og hele hans familie. Deretter må jeg tørke ham og gi ham en «deilig massasje», som han selv sier. Så kler jeg på ham og gjør ham pen og synger «Måtte Gud bevare deg, Haji, måtte Gud bevare deg», og Haji ler av hele sitt hjerte. Den høye latteren gjør ham rød i kinnene.

Kioskmannen, Hassan, sa en gang at Haji har vært en veldig pen mann, og jeg svarte: «Selvfølgelig, Hassan! Til og med nå er Haji kjekkere enn deg.» Og Hassan lo.

Jeg må alltid gå fra Haji for å betale i kassa. Jeg går tilbake til ham og bærer ham på ryggen til døra. Vogna, er låst til lyktestolpen utenfor med et langt kjede. Teppet, dyna og putene ligger og venter hos dem som jobber i hamamen. Når en av lærlingene får øye på oss, løper han og henter alt sammen og legger teppet og putene på plass i vogna. Han står med dyna i hendene og venter på at jeg skal sette Haji oppi den. Så hjelper han meg med å bre den over ham.

«Tusen takk skal du ha, unge mann! Hvilken klasse går du i?» spør jeg.

«Bare hyggelig,» sier han.

«Han kan veldig lite farsi,» sier Haji og snakker tyrkisk med ham.

Haji bestemmer hvor mye tips han skal få og sier «Gi det, du!», og jeg gir gutten pengene.

Han gir forskjellige summer hver gang. Jeg kan jo ikke tyrkisk, men jeg vet at Haji spør hvordan det går med guttens familie. Noen ganger gir han ham mer i tips enn selve hamamen koster for en time.

Når Haji har satt seg til rette i vogna, dytter jeg den av gårde. Å si at veien til steinbrødbakeriet er humpete, er virkelig å underdrive. Det området vi bor i og bakeriet ligger, ligger langt utenfor byens grenser. Ikke en centimeter av asfalten der har noen gang vært en del av vår flere 1000 år gamle sivilisasjon. Området har blitt formet av ulike geologiske perioder, og veiene går opp og ned og hver stein er like stor som to menneskehoder, og om en ikke er forsiktig, går en på trynet.

Hva var det de tenkte? Jeg mener de som jobber i den institusjonen som har gitt Haji rullestolen som de selv kaller «wheel chair». Den er helt ubrukelig i dette området. Den setter seg fast hele tida, og når en skyver den oppover bakkene, tipper den.

Det er jeg som har tegnet vogna og lagt fram tegningen for snekkeren. Jeg sto der hele tida og hjalp ham med å bygge den. Med plastvegger og tak kan den også bli brukt i regnvær. Jeg har mange andre ideer for den, men jeg har ikke så mye penger at jeg kan sette dem ut i livet ennå. Med penger hadde det vært mye jeg kunne gjøre. Jeg har ikke penger til i morgen heller, verken til hamamen eller til tips. Haji blir skuffet over meg om jeg ikke skynder meg og skaffer ham en ny time i hamamen. Etter at jeg har bestilt, må jeg til Hassans kiosk og få gjort det jeg har glemt. Jeg må hente sjampo og såpe og penger, og deretter drar jeg og henter Haji og tar ham til hamamen. Slik slipper jeg Hajis og guttens skuffelse.

I tillegg må jeg handle litt. Jeg må kjøpe brød, fløte og syltetøy. Haji elsker grove steinbrød med fløte og syltetøy. Når han tar en munnfull, tygger han og smaker sakte på det. Det ser så deilig ut når han spiser. Jeg får lyst til å spise sammen med ham, selv om jeg er kjempemett. Haji har så god appetitt. Hadde han ikke hatt det, ville det ikke vært noe igjen av ham.

Etter frokosten sitter jeg ved siden av ham i en times tid og hører på historiene hans. Haji Barats fortellinger handler om krig og liv, og de er gode.

Jeg forteller alltid Hassan at pengene er til Haji. Da blir det enklere. Hvis jeg sier at pengene er til meg, begynner han å tulle. Det er best å si at Haji har sagt hvordan det skal være. Da får jeg pengene med en gang. Jeg kan kjøpe brød på veien tilbake. Om Haji er sammen med meg, trenger vi ikke å stå i kø. Jeg går forbi køen og fram til bakermester Hossein, og så peker jeg for å vise at Haji er med meg. Hossein etterlikner utropene til bryteklubbenes trommeslagere og roper: «Be om at fred skal være med Profeten og hele hans familie!» Alle som står i køen, gjør som han sier. Bakermesteren fortsetter: «Vi ber om fred for Profeten og hans familie, og for islams soldat, den levende martyr Haji Ibrahim Barat!» Hossein ser på ovnen som likner på ovnene som smedene bruker, og med en krok beveger han de lange brødene oppå småsteinene og grusen inni ovnen. Han flytter brødene fra høyre til venstre og fra nord og til sør mens han hele tida ber om at folk skal ønske fred over Profeten og hele hans familie. Slik blir brødene stekt, og med en tang drar han dem ut ett etter ett og legger dem på disken. Deretter rister han steinene ut av to brød og henger brødene på en spiker, og ber igjen den lange køen om å ønske fred over Profeten og hele hans familie.

Han tar ned Hajis brød fra veggen og bretter dem en gang og kommer selv og gir dem til meg. Han hilser på Haji og sier: «Haji, jeg beklager så mye at du måtte vente.»

Haji takker ham. Folka i køen betrakter denne scenen, og dersom Haji ser på dem, tar de hendene opp til brystet og bukker litt for å vise respekt. Haji nikker til dem. Jeg tar brødene, og vi stikker.

Noen ganger blir jeg brent av en stein som fortsatt sitter fast i brødet. Den er så varm at jeg skriker. Haji flirer og sier: «Guds barn! Når skrikene dine når helt opp til himmelen bare på grunn av en liten varm stein, hva skal du gjøre i den neste verden hvor du møter helvetes ild? Soleiman, helvete er 1000 ganger varmere enn denne ovnen og dette bakeriet. Det er vulkaner av ild og varme steiner så langt øyet kan se. Syndere og vantro mennesker havner der. Selv om du skulle være det mest troende mennesket i verden, som aldri glemmer å be, som faster og betaler tiende, er det ingen garanti for at du ikke havner der. Og om du blir kallet til å dra på pilegrimsferd og, inshallah, drar og reiser deg i jihad mot de vantro, kommer du likevel til å trenge tilgivelse fra profeten Muhammed, fred være med Ham og hele hans familie. Dessuten trenger du tilgivelse fra datteren hans, Fatimah Zahra, og de tolv syndfrie imamene som Gud planla å gjøre syndfrie allerede da han skapte verden, for verden ble skapt for at de skulle bli født inn i den. Alle trenger tilgivelse, men forvirrede og vantro mennesker trenger det mest.»

Når han sier de siste ordene, begynner han å gråte. Tårene renner, og han slår seg på brystet og ber på arabisk. Jeg blir nødt til å stoppe vogna, holde hendene hans og be ham om å slutte å slå seg selv. Inni meg sier jeg: «Forbannede steinbrødtro!» Og jeg lover meg selv ikke å gå denne veien neste gang vi har vært i hamamen. Jeg får bare nøye meg med noe annet enn steinbrød, og heller gå den andre veien der de baker hvitt brød. Det er ikke så mye styr med fint nanbrød, og ingen havner i helvete for det.

Når vi endelig er hjemme, hjelper jeg ham med å legge seg i senga, og så lager jeg frokost til ham. Han legger seg til rette, og jeg setter frokostbrettet foran ham. Mens han tygger den første biten, sier han: «Hele den gode smaken skyldes sesamfrøene som de sprer utover brødet. Han skal virkelig ha tusen takk, han bakermester Hossein.»

Det ser så deilig ut når Haji spiser. Jeg får også lyst til å spise.

Kapittel 3

DET VAR IKKE FØRSTE gang jeg var på kontoret til tannlege Heshmat. Han hadde selv sagt at jeg kunne stikke innom når som helst.

«Du kan komme når som helst mellom ti om morgenen og ti om kvelden. Jeg kan ta imot deg innimellom andre pasienter.»

Og jeg gjorde som han sa og satt på venterommet og leste i Soleimans dagbok.

En pasient ble ferdig og kom ut på venterommet. Det var bare meg og en annen pasient som satt igjen der. Jeg sluttet å lese, så bort på kvinnen som satt sammen med meg, og hun så på meg. Blikket hennes sa tydelig at det var hennes tur, så jeg lukket dagboka og stirret tilbake for å si: «Der tar du feil, for nå er det min tur!» Og så, på akkurat samme tid, kom tre personer til brasende inn. Det var to damer og en mann. Mannen så på klokka og blåste opp kinnene. Han beholdt lufta inni munnen og snudde ryggen til oss. Nå var vi fire damer med hovne kinn, og en mann som selv hadde fylt opp munnen med luft sånn at kinnene sto ut. Det virket som om han begynte å kjede seg med en gang han kom innenfor døra. Eller kanskje han ville gjøre seg viktig, og så trodde han at det var sånn viktige mennesker så ut. Han poserte for fire kvinner kledd i chador med hovne kinn. En av damene spurte ham hva klokka var. Han slapp ut lufta og så på den. Jeg husker ikke hva han svarte, men jeg husker at han hele tida gikk to skritt mot tannlegens dør og så to skritt tilbake. Det virket som om han ikke ville sette seg ned. Som om han var helt sikker på at døra snart skulle åpnes, og at hans navn skulle bli ropt opp av et menneske med et smil om munnen, og at han skulle bli invitert inn på tannlegens kontor. Han hadde ryggen til døra da den gikk opp. Tannlegen sto i åpningen og sa: «Fru Partow, vær så god!»

Damene beveget seg på stolene. Det knirket i dem. Mannen så på klokka igjen, trakk pusten og stirret på tannlegen. Men tannlegen verdiget ham ikke et blikk. Tannlegen brydde seg overhodet ikke om ham. Som sjefen min alltid sier, må en bare kunne jobben sin og gjøre den og ikke fokusere på noe annet. Så jeg hilste tilbake, smilte og gikk inn.

Han pekte på stolen, og jeg satte meg. Så trykket han på en knapp for å få meg i liggende posisjon. Han beveget på lampa og sa «gap opp», og jeg smilte til ham og åpnet munnen. Han stakk et tannlegespeil inn i den og sa: «Stemmer det at det er den sjette tanna nede til høyre?» Så grep han det som likner en heklenål og stakk den borti den sjette tanna mi i undermunnen og spurte: «Er det vondt?» Jeg skulle til å si nei da han presset enda mer, og alt som kom ut var «a» som skulle bety nei. Samtidig hevet jeg øyenbrynet mitt som et tegn som skulle gjøre det enklere for ham å skjønne hva jeg mente. Så dyttet han heklenålen borti tanna ved siden av, den femte tanna på høyre side i undermunnen, og sa: «Her er det hull.» Han tok speilet og nålen ut av munnen min og sa: «Jeg skal skrive ut litt antibiotika til deg for at du skal bli kvitt betennelsen. Etter det skal vi jobbe med de to tennene på høyre side i undermunnen. Jeg skal prøve ikke å trekke den sjette. Det er mulig å fylle femte tann.» Jeg smilte. Han sa: «Du kan også få rettet litt på smilet, hvis du vil.»

Jeg ble varm i ansiktet og begynte å svette. Hjertet mitt banket fortere. Han stirret på meg. Jeg sa: «Unnskyld, jeg mente ikke å hisse meg opp.»

Han smilte og sa: «Mange kommer til oss for å få fikset på smilet sitt. Dine tenner har ikke hatt nok plass til å vokse og har dermed vridd seg i munnen din og blitt stående skjevt. Spesielt fortann nummer to, så om du vil fikse smilet ditt, er det fullt mulig. En gang hadde jeg en pasient som hadde en tann som var vridd på akkurat samme måte. Det var tann nummer tre på høyre side i overmunnen. Jeg fikset alt sammen på to runder. Det krevde bare en liten operasjon med electro-surgery og leading-composit for å parallellgjøre nedre og øvre tanngard ved tann nummer to og tre. Hele greia tok to og en halv time og resultatet var helt utrolig, smilet hennes ble akkurat sånn et smil skal være, vakkert! Du må tenke på det. Hvis du vil, kan jeg gi deg en time som passer for deg. Her er resepten på antibiotika! Spis én pille hver sjette time og kom tilbake samme tid neste uke.»

Jeg tok resepten og smilte. Jeg åpnet veska mi for å ta ut lommeboka da tannlegen sa: «Nei, det tar vi senere.»

Tannlegen liknet veldig på faren min, i tillegg het han Heshmat, akkurat som pappa. Jeg klarte ikke å kontrollere stirringen min. Så stor likhet er helt unaturlig. Han la merke til at jeg så på ham. Kanskje det var derfor han sa at jeg ikke skulle tenke på pengene eller i hvert fall ikke tenke så mye på pengene? Kanskje han sa at det ordner seg? Eller kanskje han sa at et eller annet skjer til slutt! Denne likheten forvirret meg fullstendig. Til og med stemmen hans var helt lik stemmen til faren min. Første gang jeg så ham, noen uker tidligere, ble jeg ganske sjokkert. Jeg hadde vært hos Moharram. Sjefen min hadde bestilt konjakk som Moharram hadde lagt til side for henne, og så dro jeg dit for å hente den. Da jeg skulle dra igjen, sa Moharram at han kunne kjøre meg. Han så at kinnet mitt var hovent.

«Er tanna di betent?» sa han.

«Ja,» sa jeg.

«Har du vært hos tannlegen?» sa han

«Jeg har ikke hatt tid,» sa jeg.

«Du kan ikke bare la den være, det ødelegger alle tennene,» sa han.

«Jeg har prøvd stivelse, så jeg håper at det løser seg,» sa jeg.

«På vei tilbake kan jeg ta deg med til en dyktig tannlege. Og så får du heller håpe at det økonomiske løser seg,» sa han.

Vi gikk ut sammen og satte oss i bilen og kjørte. Han parkerte ved Karimkhan-broen og tok ut en sekk fra baksetet, og vi gikk til tannlege Heshmat. Moharram ringte på døra, og da tannlegen dukket opp, klarte jeg ikke å slutte å stirre på ham. Han merket at jeg så på ham, og da han sa «vær så god», var til og med stemmen hans helt lik faren min sin.

Moharram ga ham sekken og sa: «Vær så god, doktor! Det er ekte whisky. Jeg fikk bare tak i noen liter gjennom en ambassade.»

Tannlegen nikket og sa takk. Det virket som om min tilstedeværelse og mitt blikk hadde forvirret ham.

Moharram sa: «Hun er en bekjent, hvis du har tid, kan du ikke være så snill å undersøke tanna hennes?»

Hele tida prøvde tannlegen å unngå blikket mitt. Men da jeg satt i stolen, og han trykket på knappen og sa «gap opp» og jeg åpnet munnen, kunne han ikke se tanna fordi det var mørkt i munnen min. Han hadde glemt å sette på lyset.

«Kjenner vi hverandre?» spurte han etter at han hadde satt på lyset. Jeg visste ikke hva jeg skulle si. Jeg hadde fått panikk og var nervøs og hadde allerede masse luft i magen som lagde lyd. Jeg skulle ønske jeg hadde kunnet kontrollere magerumlingen.

«Hva har du smurt på tanna di?» spurte han.

«Varm stivelse,» svarte jeg.

«Det var dumt. Veldig dumt,» sa han.

Magen min rumlet enda mer og ørene mine ble glovarme.

«Jeg skriver bare ut antibiotika til deg foreløpig, og så kan du komme igjen neste uke til samme tid,» sa han.

«Det kan jeg ikke,» sa jeg.

«Jeg er til stede fra ti om morgenen til ti om kvelden, så uansett når du kommer, blir det litt ventetid og så tar jeg imot deg,» sa han.

«Ok, takk,» sa jeg.

Jeg var så flau på grunn av magen min. Rumlingen ble mer og mer høylytt og varte lenger for hver gang. Jeg var utrolig nervøs. Mens han skrev resepten, spurte han: «Hva heter du?»

«Partow Barat,» svarte jeg.

Han ble stille, kikket på meg før han skrev navnet mitt øverst på resepten og sa: «I tillegg til antibiotika har jeg foreskrevet piller mot oppblåst mage. Jeg er akkurat slik selv. Pillene dreper alt opprør i magen. De er som diktatorer!»

Jeg smilte, og Moharram sa: «Tusen takk, doktor. Skal jeg betale nå eller i morgen når …»

Jeg hørte ikke hva de sa til hverandre. Jeg skulle ønske Moharram ikke hadde vært der. Tannleger har taushetsplikt, akkurat som leger, men alkoholselgeren, Moharram har det ikke. Han er dessuten lumpen. Han kommer til å snakke bak ryggen min overalt og si: «Skal jeg fortelle noe morsomt?» Og så kommer han til å fortelle om magen min.

Jeg var langt inni disse nytteløse tankene da Moharram dyttet meg litt i skulderen og sa: «Tannlegen snakker til deg.»

Jeg var så nervøs at jeg ikke hadde hørt at han hadde sagt noe. Jeg snudde meg.

«Kan du være så snill å komme hit et øyeblikk?» sa tannlegen.

Jeg gikk bort til ham og sto rett foran ham.

«Jeg hadde en god venn en gang som het Barat til etternavn. Jeg tenkte kanskje dere var i slekt med hverandre.»

«Hva het han til fornavn?» spurte jeg.

«Jones Barat. Kjenner du ham?»

Hjertet mitt banket fort, magen min rumlet, og jeg ble andpusten. Med halvkvalt stemme sa jeg: «Nei!»

Da vi gikk ut av kontoret, spurte Moharram: «Men hvorfor sa du det ikke til ham?»

Jeg tørket tårene mine. Nesa mi holdt på å bli stor. Moharram ga meg et lommetørkle. Jeg pusset nesa i det og sa: «Jeg hadde ikke lyst.»

På vei tilbake til sjefens hus var vi stille begge to. Da vi gikk ut av bilen, ga han meg en sekk og sa: «Hils sjefen, og ta vare på tennene.» Jeg nikket og smilte. «Du må ta dette alvorlig og høre på tannlegen,» sa han. «Ikke tenk på pengene. Det ordner seg. Ha det bra!»

Jeg gikk bort og ringte på døra hos sjefen. Jeg hørte stemmen hennes: «Ja?»

«Det er meg, Partow. Åpne opp!»

Døra gikk opp, og jeg gikk inn og trykket på heisknappen. Jeg så meg selv i speilet inni heisen og trykket på fjerde etasje. Nesa og øynene mine var hovne. Jeg hadde da ikke grått så mye, eller hva? Kanskje bare et par tårer. Jeg hadde jo vært stille hele veien tilbake.

Den gangen jeg kom ut sammen med Moharram, hadde jeg lovet meg selv aldri å sette min fot hos tannlege Heshmat igjen. Han var jo ikke den eneste tannlegen i verden. Jeg var redd for at det skulle bli for mye styr og at Moharram skulle fortelle tannlegen alt, for han kunne aldri holde munnen sin. Han søkte alltid spenning og eventyr, og dette kunne jo nettopp ha blitt spennende for Moharram.

Jeg var redd for at tannlegen skulle kjenne Jones fra fengselet. Hva ville han tenke om meg da? Han hadde sikkert begynt å lure på hva slags forhold jeg hadde til Moharram. Og han ville sikkert ha spurt meg hva jeg jobbet med. Hadde Moharram fått sjansen, ville han helt sikkert fortalt tannlegen alt. Jeg tenkte at jeg måtte fortelle sjefen hele historien, slik at hun kunne be Moharram om ikke å si noe om meg og Jones til tannlegen, og selv skulle jeg aldri til tannlege Heshmat igjen. Det var en god plan, og det var det jeg tenkte den første gangen jeg hadde vært hos ham, men jeg klarte ikke å gjennomføre den. Jeg gikk til tannlege Heshmat igjen. Og selv om Moharram hadde lovet sjefen at han ikke skulle si noe, hadde han helt sikkert fortalt Heshmat at jeg var kona til Jones, og at Jones var gal. At han syntes synd på meg, hadde han sikkert også sagt. For ut av sitt gode hjerte hadde Moharram sagt til meg flere ganger at jeg måtte slutte å neglisjere meg selv, og at jeg måtte skille meg fra Jones sånn at han kunne gifte seg med meg isteden. For selvfølgelig var det hans gode hjerte som var grunnen.

Men tannlege Heshmat lot uansett som ingenting. Folk pleier ikke å kaste slike ting i trynet på en, og det er bra. Og jeg var så frekk at jeg gikk tilbake igjen og igjen. Jeg gikk til tannlege Heshmat flere ganger. Og alle gangene, bortsett fra den første gangen, var jeg glad når jeg gikk ut fra kontoret hans. Han snakket mer om å fikse smilet mitt enn om noe annet. Han lot som om han fremdeles ikke visste noe om meg. Og jeg måtte ikke betale engang. Det var grunn god nok til å være glad. Da jeg var på vei ut kontoret den foreløpig siste gangen, smilte jeg til mannen som hadde blåst opp kinnet sitt. Jeg sa til meg selv at det er så bra når folk later som ingenting. Da jeg satte meg på bussen, fortsatte jeg å lese i Soleimans dagbok, og jeg lovet meg selv at når jeg så Soleiman igjen, skulle jeg late som ingenting.