Sverre Knudsen

Aarons hevn

Roman

Gyldendal

Del I

Den nye statuen

I alt det hvite

Byen møtte dem bak et slør av lodne snøfnugg da de kom opp fra undergrunnen; det var hvitt og vidunderlig stille. Blygrå skygger overalt, spor i gatene og på fortauene, men verken mennesker, kjøretøy eller elektrisk lys å se.

Aaron ble sentimental, grepet av duse minner, slik han ofte ble når han så noe vakkert. I et deilig øyeblikk forsvant all tvil og han var sikker på at de to gamlingene ville ha gode nyheter å komme med. Men det varte bare et sekund, og så var uroen der igjen. Inni ham og rundt ham, i alt det hvite.

«Hva tenker du?» sa William med tynn stemme. «Hva føler du?»

Aaron likte ikke å snakke om hva han følte. «Den første snøen er så fin …» sa han vagt, men det låt kanskje litt nedlatende.

William merket ikke det. Han begynte å slå floke og fortsatte, like bekymret og hektisk: «Er det søndag, eller?»

«Nei,» sa Aaron, uten å skjønne hva som var problemet denne gangen. «Det er fredag.»

«Men … hva er det egentlig som skjer?»

Aaron gløttet bort på kameraten. Til tross for røde roser i kinnene virket han blek og svak i farens digre frakk og gammeldagse skinnlue.

«Noe er bare helt feil,» fortsatte William. «Det er jo fullstendig dødt her!» Han ville sikkert at Aaron skulle protestere, og Aaron gjorde det.

«Du har jo ikke vært i byen på evigheter,» sa han. «Ikke siden krakket. Alt ble annerledes da.»

«Jeg var faktisk her for et halvt år siden, før krakket,» sa William. «Mens du … du har jo ikke vært her på et helt år?»

Aaron kjente et snev av panikk; det var sant. Det hadde gått et år siden han og Pappa flyttet etter Mamma til sykehuset i hulelandsbyen Liljeheim. Sammen med familien til William. Hva hadde skjedd på den tiden? Aaron var blitt god til å bokse. William var blitt nervøs.

Aaron pustet tungt, lot blikket sveipe omkring enda en gang. Den første snøen begynte allerede å se skitten ut, og den fallende snøen var ikke helt hvit, den heller. Dessuten hadde William rett i at det var et eller annet guffent med denne stillheten.

«Hør …» sa William håpefullt. «Det er noen biler her, i hvert fall …»

Aaron lyttet. Han hørte en elbil ikke langt unna, og summingen fra noen fjernere gassdrevne kjøretøy. Tre personer i grå og sorte klær kom rundt et hjørne lenger ned i gata.

«Se!» sa Aaron. Han pekte. Skikkelsene stoppet, stirret i retning de to guttene, snudde, og forsvant tilbake samme vei som de hadde kommet.

William så bekymret ut. «Er folk her redde for oss, eller?»

Aaron ville ikke møte blikket hans, kikket på foonen sin i stedet. «Vi må gå,» sa han. «Kanskje de har kommet allerede.»

«Libermal er alltid forsinka,» sa William.

«Men Strøm er alltid presis,» sa Aaron og svingte inn første sidegate, i retning Festplassen. Her var det ingen blyglans i skyggene lenger, bare snøens passive gråhet. En liten skikkelse i en diger, lysegrønn parkas hastet av gårde langt foran dem, forsvant inn en sidegate. Det så ut som en jente.

Aaron hadde problemer med å komme seg ut av det innestengte hodet sitt. Han hengte seg opp i bagateller, nå gikk han og irriterte seg over at gatebelysningen ikke ble skrudd på. Så skjønte han at mangel på offentlig belysning bare var nok et resultat av Det store krakket. Bankene gikk konk fordi de hadde gamblet for mye, og staten måtte betale regningen. Nå var alle fattige. Bortsett fra de få rike.

William gikk et skritt bak ham. «Hva tror du de vil oss?»

Aaron trodde veldig mye, og det hadde han gjort helt siden de fikk meldingen fra Libermal og Strøm i morges. Han trodde det handlet om Mamma og moren til William: De hadde endt i koma etter katastrofen med Libermals Konverteringsmaskin. Det førte også til konkurs for konsernet de to berømte entreprenørene hadde startet, og adgangsforbud til hulelandsbyen de hadde bygget. Men de jobbet fremdeles med å finne en kur til guttenes mødre.

«Det er sikkert dårlige nyheter,» fortsatte William da Aaron ikke svarte.

«Nei, det er gode nyheter,» sa Aaron, og trodde det nesten, men merket at den livløse, halvmørke byen rundt dem ikke hadde noen god innvirkning på håp og tro. Han senset en tung uro det var umulig å riste av seg i de mørke og forlatte gatene. Bleke, levende lys kunne skimtes i vinduer her og der, men det var langt mellom leiligheter der folk hadde råd til å bruke elektrisitet.

Den fjerne duren av en bil vokste raskt, og et kommandokjøretøy fra Liljehæren svingte brått inn fra en sidegate. I et glimt fikk Aaron øye på to personer i et portrom da frontlyktene sveipet forbi. Kjøretøyet sakket farten da det nærmet seg de to guttene. Det passerte dem i gåfart, men det var umulig å se noe gjennom de sotede vinduene. Bilen akselererte med en gang den hadde passert.

«Da hadde de vel bare skrevet det, og ikke bedt oss om å møte opp …» begynte William. Aaron avbrøt.

«Jeg tror det er gode nyheter!» sa Aaron, litt for høyt, og han merket hvordan William krympet seg.

Det gjorde Aaron varm og kald på en gang, sint og flau og full av dårlig samvittighet. Han sakket farten slik at William kunne komme opp på siden av ham igjen. «Jeg lover …» sa Aaron.

Pleide han ikke bare å si det når han jugde?

William beveget seg vinglete, glante til værs, stoppet opp, strakte hals og lyttet; han småløp og kikket seg nervøst omkring … «Det ser ut som om veldig mange har flyktet,» sa han.

Aaron grøsset. Men han sa ingenting.

«Så mye ødelagt … og så mye søppel …» mumlet William.

Aaron hadde klart å overse forfallet under det beroligende snølaget; han var god til å ignorere det ubehagelige. Men han så det nå: søppel og vrakgods var stabla inn mot veggene langs fortauene, knuste vinduer. En gammel, barhodet mann i frakk kikket ut fra en primitivt barrikadert butikk, og forsvant umiddelbart. Døra smalt igjen.

«Alle er redde for hverandre!» insisterte William. Han stirret intenst på Aaron.

«Det er bare kulda,» sa Aaron så lett han kunne. «Folk fryser, ikke sant …» Hvor lenge hadde han følt dette behovet for å beskytte William? Kameraten hadde vært helt annerledes da de flyttet inn i hulelandsbyen. Energisk. Ustoppelig. Så ble verden snudd på hodet i løpet av noen dager. Først krakket og så angrepet med en ny generasjon intelligente datavirus. Nå hadde bare de aller mektigste tilgang til pålitelig kommunikasjon.

Aaron var sikkert forandret selv også. Alle var det.

«Ja, folk fryser!» sa William, både spak og hissig på en gang. «Det er derfor folk slåss om det lille som finnes av mat og brensel og …»

«Nei da …» prøvde Aaron med samme letthet.

«Jo, det er det! Jeg har lest om det! Mange steder! Du gidder jo ikke å følge med på noe som helst …» William stoppet, virket plutselig helt kraftløs, stirret på Aaron som om han ønsket å bli motsagt.

Aaron skulle gjerne ha protestert og sagt at politikere og media var ubrukelige, men han ville ikke inn i noen diskusjon om krakk og krise. Han la hånden lett på den nærmeste skulderen til William og ristet forsiktig. «Så, så …» sa han i et klosset forsøk på å være voksen. Men William reagerte ikke på det heller, trakk bare nærmere Aaron som om han søkte ly. De magre skuldrene sank et par centimeter lavere, og det virket som om snøen falt tettere rundt ham.

«Vi er nesten framme,» sa Aaron da de svingte inn langs det gamle, nedslitte Rådhuset. Det hadde vært under oppussing i årevis, pakket inn i rustne stillaser og fillete presenninger.

Begge bråstoppet da de kom ut på Festplassen.

Foran dem ruvet den nye, kolossale Granestatuen; plutselig og voldsom som en frossen eksplosjon. Grane var en enorm hest med en globus på ryggen, bare litt lavere enn det sju etasjer høye Rådhuset. Hesten sto der den åttetallsformede Festplassen var smalest, og hadde hovene solid plantet rett ned i de sorte marmorflisene under snødekket.

«Åh …» hvisket William med vidåpne øyne.

Aaron holdt pusten. Det var første gang han så den, og det var noe feil ved den enorme statuen, noe litt skeivt. Var ikke beina for korte og tjukke? Hovene for store og tåveggen for bratt? Av en eller annen grunn var ikke dette bare stygt, men litt uhyggelig også.

«Jeg synes i grunnen det er fint med logomonumenter, jeg …» sa William i en sjelden snusfornuftig tone.

Aaron begynte å puste igjen. «Kutt ut, ’a …» mumlet han oppgitt. Det var blitt mulig for merkevarer å kjøpe opp de fineste plassene i byen, og sette opp statuer av logoene sine der.

«Det pynter opp!» sa William trassig.

«Den er stygg,» sa Aaron. Han var ikke så veldig engasjert i forfallet, men dette var påtrengende stygt. Og det engasjerte ham.

De gikk nærmere.

«Grane heltekost,» sa William. «Har spist det siden jeg var liten.»

«Jeg òg,» sa Aaron.

«Det er visst bare dritt?» fortsatte William. «Petroføde, er det ikke?»

«Er visst det,» sa Aaron.

De gikk ennå nærmere, og plutselig virket William imponert og ivrig. «Se her ’a! Hoven er høyere enn meg!»

Aaron syntes det var ubehagelig når William svingte sånn i humør. Hvordan skulle han takle det? «Ja,» sa han.

«Men den er faktisk utrolig stygg!» fortsatte William, og så begynte han å le. Snøen i lufta og på bakken slukte mye av lyden, men det lød likevel altfor intenst.

«Hvorfor er det så morsomt?» sa Aaron.

«Den koster sikkert en milliard!» sa William og lo enda mer. «Tjueåtte meter høy!» Nå ulte han av latter. «Dårlig reklame for dårlig mat!» hvinte William og krøket seg sammen.

Nå måtte Aaron flire, han også. I et øyeblikk var det bare deilig, men så registrerte han noe i øyekroken: Et flak av den fillete presenningen foran Rådhuset blafret kraftig helt nede ved bakken. En skikkelse dukket opp, og kom mot dem i full fart.

Aaron fikk med seg at det måtte være en gutt på hans egen alder, toppen seksten, men han kunne bare skimte øyne og nese inni en hel masse klær: en diger, sort militærfrakk med tre blanke, sorte stjerner på brystet, sammen med et par gamle medaljer. Ut av den åpne frakken flagret det flere skjerf og stoffstykker i alle mulige mønstre og skitne farger. Det eneste som skilte seg ut var et par dyre hansker i opak aerogel.

Og det tunge maskingeværet som han rettet mot dem.

Gutten med maskingeværet

Aaron hadde sluttet å le da han så gutten med maskingeværet, men William lo bare enda høyere. Nå lød det hysterisk, men fikk en brå slutt da gutten tok noen raske skritt mot ham, hevet geværet og slo.

«William!» ropte Aaron i samme øyeblikk som geværløpet traff kameraten i pannen. William ble stående og stirre på gutten som hadde slått ham, forundret og redd. Tårene begynte å renne.

«Hold kjeft!» skrek gutten, vill i blikket.

Aaron var handlingslammet og frykten kom flommende som brå kulde. Overfall med maskingevær midt ute på Festplassen? Det var umulig. I hvert fall uvirkelig. Han ventet på at et eller annet skulle skje, noe som kunne kaste et nytt lys over denne scenen. Så oppdaget han en stripe blod nedover pannen til William, og ble med ett gnistrende klar i hodet og veldig urolig i kroppen.

«Idiot!» ropte Aaron.

«Hold kjeft!» ropte gutten. «Jeg skyter! Jeg skyter!»

Han fomlet faretruende mye rundt avtrekkeren til det gammeldagse maskingeværet. «Ok, ok …» sa Aaron. «Ikke skyt!» Williams nakne frykt slo mot ham som tusen stirrende øyne, og han forbannet sin ekstreme evne til å sense andres tilstand. «Vi … vi har ingenting, altså.»

«Hold kjeft, sa jeg!» hylte gutten, viftet med geværet mens han kom nærmere. «Jeg skal ha alt dere har!»

«Vi har returbilletter med Vakuumbanen!» sa Aaron, og forsøkte å få blikkontakt med William. Men han var ubevegelig, fullstendig lost i den store frakken; stirret som hypnotisert på gutten med maskingeværet.

«Ikke drit deg ut, rasshøl!» ropte gutten. «Tror du ikke jeg skyter, eller? Jeg skal vel for helvete ikke kjøre den jævla Vakuumbanen! Klart dere har penger, borgerunger!»

Aaron senset mye kaos i utstrålingen hans; sinne og frykt og stress. Temmelig desperat, temmelig skrullete, men det var noe drevent over ham også. Dette hadde han gjort før.

«Jeg har penger!» ropte William. Stemmen hans var ikke til å kjenne igjen.

Nå klikker det for ham, tenkte Aaron.

«Se her …» William rev av seg vottene, slapp dem på bakken og begynte å rote i lommene.

«Hold henda dine … ikke … Stopp!» ropte gutten med maskingeværet, men da hadde William allerede dratt fram tre–fire sedler som han viftet med.

Å nei, tenkte Aaron. Matpengene til William og faren.

«Hva?» sa William forvirret. «Hva vil du … hva skal jeg …? Er det ikke penger du vil ha, eller …?»

«Hold kjeft!» ropte geværgutten og gikk mot William. «Hold kjeft! Hold kjeft!! Hold kjeft!!!»

«Ikke ta alt …» begynte William, men gutten var allerede framme og grabbet til seg pengene, stakk dem i lomma og ga William en ørefik med de nye hanskene.

William falt hulkende ned på kne med bøyd hode. Skuldrene ristet.

Aaron prøvde å ta et skritt mot ham, men fikk umiddelbart maskingeværet vendt mot seg.

«Ned!» ropte gutten. «Ned! Ned! Ned!»

Aaron var nede på knærne før han fikk tenkt seg om. Gutten møtte Aarons blikk et langt sekund før han snudde seg og forsvant inn bak den digre hestehoven.

De øynene, tenkte Aaron. De så helt vanlige ut.

Så var gutten vekk. Det var toppen tretti meter fra hestehoven til det avstengte Rådhuset, og Aaron regnet med at det var dit gutten med maskingeværet skulle, tilbake samme vei som han hadde kommet. Han var bare usynlig i noen sekunder mens hestehoven befant seg imellom dem.

Aaron ventet på at gutten skulle dukke opp nærmere Rådhuset, prøvde å lytte etter den knirkende lyden av skritt i snø. Men han lagde for mange lyder selv; hamrende hjerte, hvesende pust og skjelvende, gira sinne. Han bøyde seg og kikket forsiktig først på den ene, så på den andre siden av hestehoven. Hvor var gutten blitt av? Sto han bak beinet og holdt øye med dem? Siktet på dem?

Aaron vurderte å ta sjansen på å reise seg da han hørte en brummende lyd, en motor som nærmet seg. Han slapp ikke blikket fra hestehoven, og reiste seg langsomt. Tok et prøvende skritt framover. Og ett til. Da han ikke så noe til gutten, snudde han seg og kikket oppover mot Festningen som lå på nordsiden av Festplassen.

Det kom et merkelig kjøretøy nedover bakken mot Festplassen, en blanding av sumpbåt og snøscooter.

Libermal og Strøm. I en av Libermals oppfinnelser.

Aaron kastet et blikk på William. Han hadde sunket enda mer sammen, lå bøyd framover som i bønn, med hendene begravd i snøen foran seg. Han trengte hjelp eller trøst eller begge deler, men Aaron måtte først vite hvor det var blitt av gutten med maskingeværet. Han tok et skritt, og ett til, og så løp han de siste fem–seks meterne bort til hestehoven. Stoppet, kikket rundt kanten av hoven, og til slutt gikk han en hel runde.

Ingenting.

Maskingeværguttens spor forsvant inn bak hoven, og så stoppet de brått. Aaron måtte ta en ny runde, men dermed begynte hans egne fotspor å rote til alt. Det var et eller annet helt åpenbart han burde skjønne når det gjaldt guttens forsvinning, men nå kunne han ikke ignorere kameratens ensomme hulking lenger.

Aaron løp tilbake til William, grep hendene hans, hjalp ham opp. «Han er vekk,» ropte Aaron for å overdøve det merkelige kjøretøyet som nå bare var tjue meter unna. «Og Libermal og Strøm er kommet!»

William beveget seg langsomt. Stripen av blod hadde rent ned langs den ene siden av nesa hans, og øynene var fremmede og røde.

«Hvordan går det?» spurte Aaron. Han så at det gikk veldig dårlig, ante ikke hva han skulle gjøre eller si.

Det støyende kjøretøyet kom helt opp på siden av dem før motoren ble skrudd av, men Aaron slapp ikke William med øynene. «Det blir bra,» sa han. «Jeg lover …»

Han kjente at han ble varm i ansiktet, la armene rundt William og klemte ham inntil seg. Klarte å holde kjeft.

Motorduren døde langsomt ut, og da verdens vakreste stemme lød rett bak Aaron, ble han sikker på at alt kom til å bli bra.

Strøm. Han sto ansikt til ansikt med William, som hvilte hodet på Aarons skulder.

«William? Er du skadet?»

Da William ikke svarte, løsnet Aaron grepet rundt kameraten, snudde seg. «Ja, han fikk seg et slag …» begynte han, men tidde brått. Et helt år hadde gått, og først nå skjønte Aaron hvor mye han hadde savnet det gamle livet sitt. Og Strøm, selvfølgelig, den klokeste personen han visste om. Folk med destruktive intensjoner hadde forsøkt å kuppe konsernet til Libermal og Strøm, og å drepe Aaron og vennene hans, men Strøm slo ned opprøret sammen med en gruppe munker.

Men nå led han, det kunne Aaron både se og sense.

Strøm hadde dårlige nyheter.

De så på hverandre, lenge, men det var ingenting å si. Aaron trengte ikke å høre detaljene, og etter noen sekunder strammet han grepet rundt William igjen, snudde seg for å gå.

«Aaron …» sa Strøm. «Vil du ikke høre?»

Aaron stoppet. «Er det noe poeng?» sa han uten å snu seg.

«Kom,» sa Strøm.

Stim, tre stjerner

Stim løp inn bak den digre hestehoven med maskingeværet i høyre hånd og kastet et siste blikk over skulderen. Den andre gutten hadde virket uberegnelig, og Stim var redd han skulle følge etter.

Nei. Han lå fortsatt nede på knærne. Godt.

Stim stoppet bak hoven, strakte ut venstre arm for å blotte foonen på underarmen. Den lille lappen i krystallgummi blinket blekt, pulserende fra sort til mørkerødt, og Stim slo den mot en fortann siden han holdt geværet i høyre hånd. Fargen skiftet til mørkegrønn med tallet 10 i sort, fet skrift. Det betydde at åpningen i blytåke ville holde seg åpen i 10 sekunder. 9 … 8 …

Synet hans var ikke helt topp akkurat nå i skumringen, men hestehoven så ut til å være lagd av massivt blåfjell. 6 … 5 … Han nølte, kunne bare ikke tro at dette nye systemet funka, og han pleide ikke gjøre ting han ikke trodde på. 4 … 3 … Da foonen viste 2, kastet han seg framover mot blåfjellet med geværet flatt inn mot kroppen, og ventet på at det skulle smelle.

Vosj …

Det var som å passere gjennom en tett og fuktig trådgardin, og så var han inne på det trange, mørke reposet til vindeltrappa. Bak seg hørte han en kort, surklende lyd da blytåka ble massiv igjen.

Stim begynte å flire, men lyden ble kuttet tvers av da en militærstøvel traff ham i mellomgulvet og han raste nedover vindeltrappa som en sekk med stein. Det var Lok, selvfølgelig. Stim kjente igjen både sparket og lukten av gamle støvler, svette og blodige knoker. Han visste at denne inngangen bare var til nødsfall, men hadde ikke regnet med at Lok var i Stallen, de store tilfluktsrommene under Granestatuen.

Stim holdt kjeft og sørget for å dekke ansiktet på vei nedover. Lok tålte ikke at Stim hadde synlige blåmerker eller sår, påsto at det reduserte verdien av det pene ansiktet hans. Før i tiden, da Stim tigde på gata, var det nok lønnsomt med et godt utseende, men nå var det jo ingen å tigge av lenger, så bekymringen var bare tull.

Lok fant Stim på en søppelhaug da han var rundt fem år gammel. Lok var kanskje tolv, men det hadde alltid vært vanskelig å gjette alderen hans på grunn av det grå håret. Stim hadde sittet og tygget av isolasjonen på en elektrisk kabel, og Lok hadde vist ham søppelkassene utenfor hurtigmatkafeene. Han lærte Stim å stjele, og ga ham juling når han ble tatt. Lok het noe annet den gangen, men etter et års tid ble de vervet til å jobbe for en ekssoldat som het Lok. Han organiserte hjemløse barn til tigging og tjuverier, og et par år senere drepte Lok denne soldaten fordi han tukla med Stim. Han overtok ledelsen av gjengen på femten små tiggere, og siden de allerede kalte seg Loks Liga, tok han selv navnet til ekssoldaten. De kalte seg krigere, stjal fra de rike, borgerne, og ga til de fattige, seg selv. Nå var de over to hundre krigere, og det fantes flere aspiranter ute i drabantbyene enn Lok klarte å telle.

Stim nådde bunnen av trappa, hørte at Lok var på vei nedover med en person til bak seg. Stim kom seg kjapt på beina i den trange trappegangen i betong og stål, fikk opp døra og kom seg inn i det første tilfluktsrommet.

Det var ikke mye lys der, men nok til å blende Stim et øyeblikk, og det øyeblikket var nok for Lok. Han kom etter og ga Stim en høyre og en venstre i hver nyre. Han var fremdeles kjapp og sterk, selv om han tilbrakte mer og mer tid i det underjordiske kontoret sitt.

«Nødfall!» sa Lok med den skjærende hese stemmen sin. «Vet du hva nødfall er?» Øynene var like grå som det strie håret, mens de smale, velstelte båndene av kinnskjegg var kølsorte.

«Heter det ikke nødsfall?» gispet Stim. «Med s?» Smerten brant etter nyreslagene, og han glemte å passe kjeften.

Lok slo to kjappe til, et lett slag mot skulderen og så en bombe i mellomgulvet. Aldri mot ansiktet. «Ikke prøv å leke smart,» hveste han mens Stim sank sammen. Han fikk ikke puste, men rakk å legge merke til at det sto en fyr bak Lok. Så bikket han over og ble liggende flat.

Fyren som sto bak Lok var Gekko.

Stim hadde ikke sett ham på mange uker, og nå hadde han på seg uniform. Stim og Gekko var begge blant veteranene, de tolv med tre stjerner i Loks Liga, og hadde hengt en del sammen da de var yngre. Stim lagde moro og trøbbel med kjappe innfall og den store kjeften sin, og Gekko ryddet opp med musklene sine. Han var et par år eldre enn Stim, rundt atten nå, og Lok hadde alltid presset ham til å trene sinnssykt mye. De lyse krøllene og det søte ansiktet med antydning til bollekinn ga mange et feil førsteinntrykk av den mest nådeløse og blindt lydige krigeren i Ligaen.

Lok ga Stim et avsluttende spark i nyrene, og det føltes som om en brannbombe eksploderte inni ham.

«Sett deg ned!» sa han til Gekko. «Ikke stå der og stress.» Lok hadde fem stjerner. Ingen hadde fire.

Stim kikket opp på Gekko. Han så merkelig oppglødd ut. Ivrig. Det var uvanlig. Og uvanlig betydde sjelden noe bra.

«Sorry,» sa Gekko rødmende. «Jeg bare … eh … gleder meg.»

«Slutt med det, for faen,» sa Lok. «Vi er ikke i underholdningsbransjen.» Han var tydeligvis ferdig med Stim, gikk bort til vindeltrappdøra, låste døra, plukket opp maskingeværet til Stim fra gulvet og gikk og satte seg i den store stolen ved enden av det digre langbordet.

Stim møtte blikket til Gekko. Ikke noe sympati å få der, for Gekko var juling hverdag. «Hvor har du vært?» hikstet Stim da han begynte å få igjen pusten.

«Full militær utdannelse,» sa Gekko stolt. «Fem uker.»

Stim kom seg på beina. Det gjorde vondt. «Du, utdannelse?» sa han og prøvde å flire. «Pumpa jern, mener du?» Gekko kunne knapt lese, men denne ivrige stoltheten hans begynte å bekymre Stim. Og uniformen. Det skjedde ting.

«Det var teori også,» svarte Gekko trassig. «Hver dag.»

Lok pekte på en stol, og Gekko satte seg. Ytterst på kanten av stolen, rett i ryggen. Uniformen var enkel og mørkeblå, over høyre biceps på den korte battlejakka var det et lite emblem, en blomst. Stim hadde sett det før.

«Det er noen som kommer seg fram her i verden,» sa Lok, snudde seg mot Stim. «Mens andre bare lager bråk … Hvorfor i helvete brukte du nødinngangen?»

«Jeg hadde to fyrer etter meg, ikke sant …» Blikket hans ble dratt mot Gekko, som fremdeles hadde dette ivrige, halve gliset sitt. Stim fikk en ubehagelig anelse av at nå kom straffen for aldri å følge med når Lok la ut om alle de stormannsgale planene sine, for å snike seg unna, for å velge de enkleste løsningene. Det skjedde helt klart ting. Og han var ikke med. «Kødder du, eller? Har du vært på skole?»

«De var ikke etter deg,» fortsatte Lok. «Det var bare to pinglete borgerunger, og han ene lå på bakken og grein. Kom hit!» Lok pekte på gulvet foran seg.

«Ikke vanlig skole, da,» sa Gekko veslevoksent, om en kar på én nitti og drøye hundre fettfrie kilo kan være veslevoksen. «Militært grunnkurs het det. Massevis å lese, men det var skyting og granater og ordentlig trening også.»

Stim forsøkte å gå oppreist og uanfektet mot Lok. Det gjorde grusomt vondt, særlig i det ene låret og nyrene. «Hvor hen da?»

«Liljehæren,» sa Gekko stolt.

Selvfølgelig, blomsten var en lilje. Stim hadde ikke koblet det fordi det var altfor usannsynlig. Kriminelle gategutter på opplæring hos de samme leiesoldatene som presidenten benyttet seg av? Fienden? Han kunne ikke tro det han hørte. «Hva er det som skjer?» spurte han.

Lok lente seg bakover i stolen. Stim holdt øye med beina hans; Lok sparket hardere enn de fleste, selv fra sittende stilling. «Du hadde sjansen,» sa Lok. «Selv om du mangler muskler, så kan du data og er kjapp. Eller … du var i hvert fall kjapp.»

Stim reagerte før han hadde tenkt; kastet seg halvveis rundt den digre stolen, grep maskingeværet som sto lent inntil bordet, stupte kråke med det, og halvannet sekund senere sto han oppreist på andre siden av bordet med våpenet pekende mot sjefen sin.

Lok snudde seg langsomt i stolen, flirte. «Du begynner å bli gammal, Stim. Du er for lat. For lite engasjert.» Han reiste seg langsomt. «Kom hit.»

«Jeg har hatt veldig mye …» begynte Stim famlende, satte fra seg geværet og skrittet fram til stolen.

«Hold kjeft!» avbrøt Lok og grep plutselig tak i en av stjernene på frakken til Stim. Rev den av. «Du er degradert,» sa han.

«For å bruke feil dør?» sa Stim. Han prøvde å få det til å låte hånlig, men uroen slo nok igjennom.

«Vi var på vei ut da du kom ramlende inn,» sa Lok.

«Vi skal kjøre Vakuumbanen!» sa Gekko.

«Skal dere til Liljeheim?» spurte Stim.

«Hva tror du?» sa Lok og slo Stim midt oppå hodet med knyttneven. Gang på gang, som om Stim var en gjerdestolpe som skulle bankes på plass.

«Vakuumbanen går til to stasjoner fra sentrum,» sa Gekko. «Og siden jeg ikke skal til Presidentpalasset, så må det faktisk være Liljeheim.» Å bli belært i logikk av Gekko var verre enn å bli behandlet som gjerdestolpe.

«Slutt!» ropte Stim, og tok et skritt tilbake fra knyttneveslegga til Lok.

Lok sluttet å slå. Studerte knyttneven sin. Han virket sliten og gira. «Hvorfor spør du om det du skjønner?» sa Lok og ristet på hodet. «Sånne ting …» Han satte seg ned igjen.

Stim satte seg forsiktig ned ved bordet, han også. Holdt pusten. Det var stille i noen sekunder mens Lok tok fram en lommelerke, drakk en slurk. «Ligaen er på vei inn i en ny fase,» sa han langsomt og tydelig. «Vi skal bli proffe! Skjønner du det?»

Stim nikket. Mange ganger.

«Men hvorfor hører du aldri etter! Du har faen meg talent, men kaster det bort …» Stemmen til Lok steg og steg, før han kuttet tvers av og sank sammen. Tok en nipp til av lommelerka.

«Jeg skal love å …» begynte Stim.

«Hold kjeft,» sa Lok vennlig.

Kort stillhet. Lok hadde roet seg nå. Stim kjente ham. «Hva betyr egentlig ny fase?» prøvde han.

Lok så på ham, tenkte seg om. «Glem det,» sa han.

«Skal vi samarbeide med borgerne?» sa Stim.

«Det er ikke så enkelt,» sa Gekko.

«Før i tiden var det så enkelt,» sa Stim og snudde seg mot Lok. Han visste at så lenge han fikk juling, var det håp. «Ligaen mot borgerne. Men etter at vi fikk disse fancy lokalene, virker det som om vi har begynt å samarbeide med dem i stedet.»

«Bare trestjerners får vite om den slags,» sa Lok flatt.

«Du vet det, Stim,» sa Gekko selvhøytidelig, «vi står midt oppi en økonomisk krise …»

«Kjeft,» sa Lok, og snudde seg mot Stim. Tenkte.

«Ok,» sa han. «Jeg beholder stjerna, men du skal få én sjanse til.»

«Takk!» sa Stim, og rødmet da han skjønte hvor nesegrus han virket.

«Lær deg de programmene for regnskap og bokføring,» sa Lok. «Så skal du få stjerna di tilbake.»

«Men … jeg er vel ingen jævla revisor …» sa Stim. Lok var talentløs med datamaskiner og oppfattet Stims stønting som genialitet. Men han skjønte ingenting. «Jeg er kriger!»

«I dag er revisorene de viktigste krigerne,» sa Lok.

I Libercasa

Oppfinneren Julian Libermal, filosofen Strøm og økonomen Fredrik Mann startet det som skulle bli gigantkonsernet Libercorp for over førti år siden. Målet var å skape teknologi som skulle gjøre livet enklere for vanlige folk, og det lyktes de med. Aaron hadde vokst opp med nyttige Libercorp-maskiner rundt seg. Firmaet vokste, bygde et forskningssenter og Libercasa, et kvartal med boliger og laboratorium i sentrum. Men økonomen Mann fokuserte mer og mer ensidig på profitt, og Strøm trakk seg ut. Ikke lenge etter skapte Libermal den katastrofale Konverteringsmaskinen som uforutsett skapte onde mennesker. Men Fredrik Mann fant et marked for ondskap også, og prøvde å kuppe Libercorp ved hjelp av en privat hær, Liberarmeen. Det endte med slaget om Libercorp, og produksjonen av onde mennesker ble stoppet, men mødrene til Aaron og William endte i koma. Liljebank overtok Libercorp, og Libermal og Strøm satt igjen kun med Libercasa.

Og det var dit snøscooterbåten var på vei.

Aaron så bare snøføyke til de plutselig var inne i tunellen som førte ned til 2U, andre underetasje i Libercasa. Strøm grep tak i William, løftet ham lett og varsomt ut av kjøretøyet og bar ham inn på det gamle vaktmesterkontoret. Der plasserte han William i sofaen. Han var våken, men blek og fjern i blikket.

«Går det bra?» sa Aaron.

«Jeg skjønner ikke …» sa William, og Aaron skulle til å forklare hvor de var da William tilføyde: «… hva som skjer med byen … og alt …»

Aaron lette etter noe beroligende å si, men fant det ikke.

«Det var jo ikke sånn før …» fortsatte William. Stemmen hans sprakk og Aaron så tårer på kameratens kinn.

«Nei,» sa Aaron, og forsøkte å dempe kaoset av følelser. Han måtte roe ned seg selv for å kunne roe ned William. «Det var ikke sånn før …»

William så ut til å ville si mer, men slet med å finne ord. Aaron hadde ikke skjønt hvor skjør kameraten var da de dro fra Liljeheim, og han fikk dårlig samvittighet. Prøvde å gi ham en klem, men William skjønte ikke hva Aaron holdt på med, og det ble bare klosset og pinlig.

«Ble dere ranet?» spurte Strøm med den milde stemmen sin.

«Ja, han hadde maskingevær,» sa Aaron. «Tok pengene til William.»

«Han hadde tre sorte stjerner på brystet,» sa William.

«Loks Liga,» sa Strøm. «En gjeng hjemløse unger. Før stjal de fra de rike og ga til de fattige. Men nå stjeler alle fra alle.»

Det ble stille.

Det var godt å være i nærheten av Strøm, og Aaron ville gjerne utsette de dårlige nyhetene. Litt. «Hva driver dere med?» spurte han.

«Vi lager en ny maskin,» sa Libermal ivrig. «Den aller viktigste maskinen vi noen gang har lagd!»

Aaron ble helt kvalm. Han hadde fått nok av Libermals maskiner. «Kom med de dårlige nyhetene, da,» sa han. Like greit å bli ferdig med det.

William så skremt på Aaron. «Dårlige nyheter?» sa han.

«Jeg tror Aaron senset at vi ikke kommer med de beste nyhetene,» sa Strøm.

«Kom igjen,» sa Aaron.

«Vi inngikk tre avtaler med Liljebank da vi gikk konkurs,» begynte Strøm.

«Liljebank? Har du hørt et så tåpelig navn!» sa Libermal.

«De driver med alt mulig,» sa Strøm. «De eier alt mulig.» Han ristet på hodet. «Én avtale handlet om at vi fikk beholde Libercasa. Én handlet om at Konverteringsmaskinen kun skulle brukes til forskning. Og den siste avtalen sa at mødrene deres skulle få bli på Liljesykehuset, og at det skulle utvikles en prosess for rekonvertering. Gjøre dem friske.»

Aaron grøsset. Libermals maskiner hadde styreanordninger som krevde eksepsjonell intuisjon, og det var derfor Aaron var blitt vervet til å kjøre Konverteringsmaskinen.

«Vi kunne gjort det selv,» sa Libermal indignert. «Men de har jo kastet oss ut!»

«Hva skjer … nå, da?» sa William spakt.

«Vi har fått rapporter om at de gjør framskritt,» sa Strøm. «Men for tre måneder siden ble vi nektet adgang til Liljeheim, og siden Terranettet knapt fungerer, opphørte kommunikasjonen.»

De intelligente virusene hadde forgiftet informasjonen på det globale Terranettet. Innholdet ble forvrengt, og til og med foonsamtaler og videodialoger var blitt upålitelige. De nye virusene kunne lære og mutere, og var umulige å utrydde. Hittil, i hvert fall.

«Men nå skal vi besøke dem,» sa Libermal. «Personlig!»

«Men … er ikke dere nekta adgang?» sa William.

«Hah!» fnøs Libermal. «Vi bygde faktisk hele hulelandsbyen.»

«Vi kommer oss inn,» sa Strøm.

«For å prate med hvem da?» spurte Aaron. Det skulle så lite til før han begynte å håpe.

«Liljebanks generaldirektør Filip Fonds høyre hånd heter Ren Chen. Via vår kontakt i Liljeheim har vi fått til en avtale med henne i morgen.» Strøm så oppfordrende på sin gamle venn, og det tok noen sekunder før han skjønte hintet.

«Ren Chen er kybernetiker,» sa Libermal. «En glimrende kybernetiker.» Han nikket flere ganger.

«Hun har bare vært i næringslivet ett år,» sa Strøm. «Hun er kjent for å være mer fokusert på forskning enn økonomi.»

«Hvorfor jobber hun for Liljebank da?» sa Aaron.

«Godt spørsmål,» sa Strøm.

Hvem er Georg Molton?

«Hvem er Georg Molton?»

Ren Chen skvatt, hadde ikke merket at sjefen kom inn på kontoret hennes. Hun hadde vært en smule distré helt siden hun sa ja til å møte professor Libermal og doktor Strøm i morgen. En eldre lege fra Liljesykehuset kom med forespørselen, og hun hadde sagt ja uten å tenke seg om. Først senere kom hun på at de to gründerne var nektet adgang til denne hulelandsbyen de selv hadde skapt. Var det ikke dermed en sak hun burde diskutert med generaldirektøren?

Nå sto han rett foran skrivebordet hennes og smilte, vennlig og korrekt som alltid.

«Navnet gir meg ingen assosiasjoner,» sa Ren Chen mens hun kjapt tastet det inn.

«Han tilhører KON-troppen,» fortsatte Filip Fond. Liljebanks øverste sjef var en pen mann i femtiårene, elegant kledd i kornblått, hvitt og gull. Generaldirektøren virket fullstendig avslappet, men Ren Chen visste at det hastet siden de ventet besøk av hans tvillingbror, presidenten, senere i dag. «Georg Molton leder faktisk KON-troppen.»

«Liljehærens KON-tropp kjenner jeg til,» sa Ren. «Den består av soldater som ble behandlet i Julian Libermals Konverteringsmaskin.» Dette var andre gang Libermal dukket opp i tankene hennes i dag, og tanken på å møte legenden ble bare enda mer forlokkende. Hun var gammel fan av den geniale professoren, men hadde aldri truffet ham.

«Det stemmer,» sa Filip. «Vi sendte dem til Nordprovinsen for fire måneder siden. KON-troppen har førsteklasses resultater, men det har også vært mye trøbbel med den …»

«Hva slags trøbbel?» spurte Ren, og la inn nye søk.

«Det er ikke viktig,» sa Filip. «Georg Molton er viktig. Hva har du?»

«Han er snart sytten år gammel, sønn av Jonathan Molton, som var kommandør for Liberarmeen og aktiv i bevegelsen Vår Frihet. Faren ble drept her i huset for et år siden, i det såkalte slaget om Libercorp. Georg var soldat i Liberarmeen, satt i fengsel i åtte måneder etter slaget … Det er det jeg finner på nettverkene.»

«Finn ut alt om ham,» sa Filip, møtte blikket hennes. «Før møtet.»

«Ja, selvfølgelig,» sa Ren, kikket på foonen. En time og ti minutter. Det ble i hvert fall ikke tid til å ta opp Libermals besøk nå. Etter presidentmøtet, kanskje? «Noe jeg burde vite?»

«Min bror, presidenten, vil forfremme ham og gi ham en medalje i dag.»

«En syttenåring?»

«Han har klart å bli leder av KON-troppen i løpet av fire måneder.»

«Hvordan?»

Filip trakk på skuldrene, og fortsatte: «Felix nevnte forresten Maksmaksimen igjen, ville snakke om den i dag. Er du oppdatert?»

«Ja,» sa Ren. «Vi du høre?»

Filip ristet på hodet, snudde seg, skulle til å gå.

«Bare én ting,» sa Ren. «Det er vel strengt tatt ikke presidentens oppgave å forfremme soldater i Liljehæren? Han leier dem jo bare av oss.»

Generaldirektøren ble stående med ryggen til henne. «Helt korrekt. Men vi gjør unntak for kunder som bruker over 17 milliarder bare i vår avdeling for krig.» Så gikk han.

«Selvfølgelig,» mumlet Ren, kjente at hun ble varm i ansiktet. Stillingen som generaldirektørens høyre hånd var hennes første etter over tjue år på universitetet, og det var nytt for henne ikke å være den suverene i sine omgivelser. Det hadde hun kanskje godt av, men det plaget henne at hun knapt fikk jobbet med faget sitt, som var kybernetikk og algoritmer. I stedet fungerte hun mer og mer som en slags avansert fikser for landets mektigste mann. Men betalingen var ufattelig god, og hver lønning brakte henne et skritt nærmere drømmen om frihet. Hun koblet foonen sin til det støyfrie Liljenettet med et fingeravtrykk, og ringte Kommandøren i Liljehæren, Dankert Finckenhagen.

«Hva kan jeg stå til tjeneste med, Ren?» svarte han.

Jovial og brutal, tenkte Ren. «Georg Molton, KON-troppen,» sa hun. «Kjenner du ham?»

Stille. Kremt.

«KON-troppen, ja,» sa Finckenhagen anstrengt. «Den har jeg hatt pokker så mye trøbbel med.»

«Hvordan?»

«Interne stridigheter, først og fremst. Store tap. Personlige agendaer … I det hele tatt, en gjeng rabiate bøller … Men … Rent teknisk sett har de gjort en usedvanlig effektiv jobb i Nordprovinsen.»

«Og Georg Molton, hva kan du si om ham?»

«Kommunikasjonen til Nordprovinsen er elendig etter krakket, så jeg har veldig lite detaljer om hva som skjer …» Tung pust, skraping og kremting.

«Men han er jo faktisk KON-troppens leder …» sa Ren utålmodig.

«Hva? Georg Molton? Ikke tale om!»

«Filip Fond fortalte meg det.»

«Det … det … er helt ufattelig.»

«Hvor kan jeg få vite mer om Georg Molton?»

«Eh … jeg vet ikke.» Pause. Kremt. «Han gikk i klasse med Gina, men …»

«Takk.» Ren la på, ringte Gina, kommandør Finckenhagens datter og adjutant. Smart jente, og nyttig for den trauste Kommandøren. Tiltrekkende og selvopptatt.

Gina svarte ikke. Ren søkte foonen hennes.

Utenfor dekning. Sist registrert: Steinloftet. Ref. tillatelse: 0 …

Steinloftet lå øverst i den bratte fjellsiden som utgjorde Liljeheim, og Ren visste at det var digert, med stort sett primitive og rå grotter. Grunnen til at hun visste litt om stedet var at Libermals legendariske laboratorium Krystallhjertet hadde ligget der oppe for en del år siden. Ellers inneholdt det fengsel, en slags sykehjemsavdeling og lager for Liljehæren.

Ren reiste seg og gikk ut. Steinloftet kunne bare nås med direkteheis fra lobbyen, og alle som ikke hadde sikkerhetsklarering AA, som Ren, eller AAA, som Filip og noen veldig få andre, måtte ha tillatelse. Men Gina Finckenhagen var altså der oppe uten tillatelse. Hva betydde det? Hva gjorde hun der?

«Frøken Ren Chen?»

Ren stoppet. En ung mann i Liljehærens enkleste, blå uniform reiste seg fra en av skinnstolene i lobbyen utenfor Himmelhavnen, Filip Fonds kontor. Han hadde lyst, krøllete hår, og ved første blikk så han ut som en blid og lykkelig reklame for barnesåpe. «Dropp frøken,» sa hun.

«Unnskyld …» sa han, og så nesten ulykkelig ut. «Grenader Gekko. Bakkekontakten.»

Atten år? tenkte Ren. Nitten, toppen. Tjuefem år mindre livserfaring enn meg. Hun likte ikke at det ble brukt stadig flere barn og ungdom i voksne jobber. «Grenader …?» sa hun. «Når ble du det?» Hun hadde hørt navnet hans nevnt som kontaktperson for Loks Liga, en gjeng gategutter som Filip av uforståelige grunner hadde begynt å kommunisere med.

«Mandag!» sa gutten stolt. «Jeg har gjennomgått Liljehærens militære grunnopplæring i fem uker, og besto prøvene. Både den eh … der man setter kryss, og skytinga!»

«Betryggende,» sa Ren med et sjeldent snev av ironi. Hvor god soldat ble en gategutt etter fem ukers kurs?

«Jeg holdt på å bli sersjant!» sa Gekko. «Hadde bare krysset feil fire steder.»

Ren smilte mekanisk. Dette var ikke mer morsomt enn de nye troppene med barnesoldater. «Vi sees,» sa hun og gikk kjapt bort til heisen. Gekko spurte om noe, men hun hadde ikke tid, overhørte ham. Ned i første etasje, gjennom den imponerende hovedlobbyen med tretti meter under taket, og helt inn i hjørnet der Steinloftheisen lå halvveis skjult bak noen gigantiske pottepalmer. Foonen slapp henne inn i heisen, og panelet på veggen ga henne to muligheter; 0, der hun var, eller 1. Hun trykket på 1.

Den digre, gamle stålheisen lagde nostalgiske skranglelyder.

Gina Finckenhagen på Steinloftet uten tillatelse. Møte med presidenten om en time. Medalje til lederen av den trøblete KON-toppen. Og i morgen; møte med Libermal og hans høyre hånd, Strøm.

Før hadde Rens hverdag bestått av ekstremt mye tenking og litt handling. Nå fikk hun knapt tid til å tenke lenger. Var det bra?

Heisen stoppet, Ren gikk ut.