GUNNAR STAALESEN

1999

Aftensang

Tilegnet Thomas,

som aldri fikk vite «kordan det gikk» …

Alle personer og hendelser i denne boken er oppdiktet, bortsett fra historiske personer som er nevnt ved eget navn eller hendelser fra århundrets historie som er allment kjent. Av hensyn til fortellingens troverdighet og autentisitet har alle de oppdiktede personene alminnelige norske (og bergenske) slektsnavn. Det bør derfor understrekes at enhver likhet med virkelige personer, levende eller døde, eller hendelser som virkelig har skjedd, i så fall skyldes rene og skjære tilfeldigheter. Hvis dette likevel har skjedd, kan forfatteren i den anledning ikke gjøre stort annet enn å fremføre sin oppriktigste beklagelse.

Slektstavler 1900-1962

FØRSTE DEL

1.

Først sent på ettermiddagen torsdag 25. oktober 1962, da Veslemøy Heggøy ennå ikke var kommet til rette, ble det slått full alarm ved Bergen politikammer. Det ble sendt ut bilpatruljer i alle retninger. Avgangene fra jernbanestasjonen og Flesland flyplass ble overvåket; det samme ble båtrutene og hovedtrafikkårene ut fra byen. Flere rutebusser ble stanset og gjennomsøkt. I samarbeid med Bergen Røde Kors ble det organisert manngard på Landåsfjellet og Ulriken, helt over til «Dødsdalen» og de bratte hengene ned mot Isdalen. Den forsvunne piken ble likevel ikke funnet.

Dagen etter, da det gikk ut etterlysning over hele landet, i radio, tv og presse, fantes det ennå ikke spor etter henne. Kriminalsjefen uttrykte sin bekymring ved morgenparolen denne dagen. «Jeg håper endelig ikke vi står overfor en forbrytelse,» sa han dystert. «Men for hver time som går uten at piken dukker opp, blir det den mest sannsynlige forklaringen på forsvinningsnummeret.»

Mens han bare halvveis lyttet til kriminalsjefens gjennomgang av de så langt resultatløse aksjonene, leste politibetjent Vegard Vadheim enda en gang gjennom den spritduplikerte etterlysningen hver enkelt av dem hadde fått utdelt ved parolens begynnelse:

Bergen politikammer etterlyser den elleve år gamle Veslemøy Heggøy, som ikke kom hjem til sin bolig i Nordahl Rolfsens vei på Landås etter skoletid i går, torsdag. Etterlyste har lyst, blondt hår med musefletter og var kledd i rødt og grønt, skotskrutet foldeskjørt med seler, kremgulfarget genser og en rød vindjakke. Eventuelle opplysninger om den forsvunne piken bes gitt Bergen politikammer eller nærmeste politimyndighet.

Han prøvde å se henne for seg. – Det var vanskelig å fatte, selv for en politimann, at noen kunne ønske å gjøre en så ung pike noe vondt! Det måtte være en naturlig forklaring.

Idet han noterte: Landsted? Hytte? – hørte han kriminalsjefen si, som om han hadde lest tankene hans: «Familien Heggøy har ingen hytte, ingen steder de pleier å reise fast til på landet. Men hun har en klassevenninne som er reist til Isdalstø med moren, visstnok på grunn av Cubakrisen.» Det bredte seg en svak humring i forsamlingen. «Vi har bedt lensmannskontoret på Lindås undersøke der ute raskest mulig.»

Kriminalsjefen avsluttet parolen med å fordele oppgaver. Hovedansvaret for den praktiske delen av etterforskningen ble tildelt førstebetjent ved Krim 2, Hjalmar Nymark, en røslig, erfaren politimann som året før i all diskresjon hadde feiret sin femtiårsdag.

Nymark kikket seg rundt og nikket så til Vadheim. «Du kjører, gjør du ikke?»

Vadheim nikket.

«Jeg ser gjerne at du blir med meg opp til foreldrene hennes. Jeg vil ha et mest mulig balansert inntrykk av familien.»

Vadheim lukket blokken sin og stakk kulepennen på innerlommen. Sammen forlot de kriminalsjefens morgenparole, hentet ytterklærne, gav beskjed i vakten om hvor de var, skrev ut en av de sivile bilene og fortsatte ut på gårdsplassen bak bygningen for å hente den.

Den gamle politistasjonen i Allehelgens gate stod i forfallets tegn. Det ble bare gitt klarsignal til det aller mest nødvendige vedlikehold. Opprinnelig var det meningen at politiet skulle rykke inn i det staselige gamle posthuset på motsatt side av gaten, som hadde stått tomt siden 1956. Da det ble oppdaget store soppskader i bygningen, tok bystyret den beslutning at det var mer økonomisk å rive og bygge nytt politikammer på tomten. Rivningsvedtaket var fattet. Planene for det nye politikammeret var i ferd med å ta form. Men ennå var ikke rivningen av det gamle posthuset kommet i gang.

Vadheim svingte den svarte Volvoen ut i gaten, fulgte det smale gateløpet gjennom Marken og tok av mot Landås ved jernbanestasjonen. I setet ved siden av ham satt Nymark og bladde enda en gang gjennom de siste rapportene fra de mislykkede leteaksjonene.

I utgangspunktet var de to etterforskerne vidt forskjellige personligheter.

Hjalmar Nymark hadde vært i politiet siden tidlig på 1930-tallet. Under krigen var han blant de politimennene som engasjerte seg i motstandsbevegelsen. Han unngikk likevel arrestasjonsbølgen høsten 1943. I 1945 ble han knyttet til kriminalavdelingen, der han ble satt i gang med reorganiseringen etter frigjøringen og oppgjøret med nazistene, både i egne kretser og utenfor etaten. Utover 1950-tallet kom han og Svend Atle Moland til å fremstå som de ledende etterforskerne på den såkalte Krim 2, avdelingen som tok seg av forbrytelser mot liv og legeme, vold og trusler om vold, sedelighetsforbrytelser og drap. Det var som oftest en av dem som ble sitert i pressen, hvis ikke saken hadde slik betydning at kriminalsjefen selv måtte rykke ut. Etter at Moland gikk av i 1958, hadde Nymark overtatt «veteranposisjonen» ved avdelingen, en posisjon han forsvarte med stor nidkjærhet, uten familie som han var, og uten stort andre interesser enn politiarbeidet. Var det ikke annet å drive på med, kunne han ennå finne frem mappene på noen uoppklarte forbrytelser fra krigens dager eller den dramatiske brannen på malingsfabrikken til Påfugl på Fjøsanger i 1953, en brann som fremdeles ble karakterisert som «mistenkelig».

Den niogtyve år gamle Vegard Vadheim fra Rosendal i Hardanger var langt mer av en fremmed fugl, både i byen og på politikammeret. Etter en kortvarig, men oppsiktsvekkende idrettskarriere, der finalen på ti tusen meter under OL i Melbourne i 1956 utgjorde høydepunktet, hadde han utgitt to diktsamlinger, Rundetider i 1959 og Målfoto i 1961. Begge hadde fått gode kritikker og enkelte av diktene stor utbredelse, ikke minst innenfor idrettsbevegelsen og i Noregs Ungdomslag. Diktet «10.000-meteren» ble hyppig lest opp av mer eller mindre talentfulle amatører, som forgjeves prøvde å strekke seg etter Thorbjørn Tuftes innlevelsesfulle radioopplesning for Søndagsposten i januar 1960.

Langdistanseløperen hadde de stor respekt for på politikammeret. Han skaffet seg raskt en sentral plass på stafettlaget til BPI. At bergenspolitiets idrettslag i disse årene stod for flere fremragende prestasjoner, både lokalt i Nymarkstafetten og nasjonalt i Holmenkollstafetten, skyldtes ikke minst innsatsen til den tidligere OL-deltageren fra Rosendal. Lyrikeren forstod de seg mindre på.

Også fysisk fremstod de to politimennene som motsetninger. Nymark var bredvokst og korpulent, med jerngrått, bakoverstrøket hår og et vesen som kunne virke bryskt på dem som ikke kjente ham; Vadheim mager og veltrent, med mørkt, krøllet hår, brune øyne og et vemodig, halvt uutgrunnelig smil, som om han hele tiden hadde en ennå ikke nedskrevet diktstrofe på tungen.

Da de hadde parkert utenfor den fire etasjer høye boligblokken i Nordahl Rolfsens vei, ble Nymark stående og se med ulyst oppover den ensartede fasaden, mens Vadheim låste bilen. Idet kollegaen kom opp på siden av ham, sa han: «Jeg gleder meg ikke.»

«Ikke jeg heller,» sa Vegard Vadheim.

2.

Kvinnen som åpnet døren for dem, bare sekunder etter at de hadde ringt på, lot det første, søkende blikket gå i livhøyde på dem, der datteren ville stått, hvis de hadde hatt henne med seg.

Så vek håpet for angsten. Hun sperret øynene opp, holdt to hardt knyttede never mot de skjelvende leppene og utbrøt: «Å nei!»

Nymark kremtet beroligende. «Fru Heggøy?»

«Ja, det er meg.»

«Førstebetjent Nymark, Bergen politikammer. Og dette er …» Han snudde seg halvt mot kollegaen, som presenterte seg selv.

«Vegard Vadheim.»

Bak kvinnen dukket en tynnhåret mann med et plaget ansiktsuttrykk opp. De dype furene fortalte at det ikke bare var det siste døgnets begivenheter som hadde satt sitt preg på ham.

Kvinnen så urolig på ham. «Hans … Det er fra politiet.»

Hans Heggøy så grimt på dem. «Er det noe nytt?»

Nymark rystet vennlig på hodet. «Ingenting, dessverre.»

De to foreldrene stirret stumt på ham. Heller ikke Lillemor Heggøy viste seg fra sin beste side denne morgentimen, selv om de lette, blonde krøllene og de ungpikeaktige ansiktstrekkene fikk henne til å virke atskillig yngre enn ektemannen.

«Kan vi komme inn?» spurte Nymark forsiktig.

«Ja, unnskyld meg!» Hun trådte et skritt bakover. «Vi er helt – utenfor i dag.»

«Det forstår vi godt,» sa Nymark i det samme vennlige tonefallet.

«Vi klarte ikke å gå på arbeid, noen av oss!»

«Nei, selvsagt ikke.»

Heggøy brummet bryskt, uten at noen av dem klarte å dechiffrere det.

De to politimennene fulgte etter ekteparet Heggøy gjennom den hvitmalte entreen og inn i stuen. Der stanset de foran den enkle veggreolen. Det stod en radio i en av hyllene. I hyllen over var det en liten samling familiebilder, amatørfotos de fleste, plassert i rimelige rammer av det slaget man kjøpte i fotoforretningene.

De gjenkjente vertskapet både på brudebildet og sammen med barna. På et av bildene satt de tre barna sammen på en gressbakke, den vesle jenten mellom bena på den eldste av de to brødrene. På et annet bilde var hun blitt større og var avbildet alene.

Hjalmar Nymark tok dette bildet opp. «Og dette er – Deres datter?»

Lillemor Heggøy blunket raskt med øynene. «Ja, det er Veslemøy. Syv år gammel. Det er tatt rett her borte, på Slettebakken, året etter at vi var flyttet opp hit.»

«Vi skulle aldri ha flyttet!» utbrøt Heggøy.

«Nei?» sa Nymark.

«Nei!»

«Hvorfor ikke?»

«Det var i Sandviken vi hørte heme!»

Nymark studerte bildet av den vesle jenten nøye, før han gav det videre til Vadheim. Også han så grundig på det. Det var et klart bilde med skarpe kontraster i solskinnet. Hun stod i en skråning med en blomsterbukett i hendene. Det solblekede håret lettet svakt på seg i sommerbrisen, og hun smilte stolt mot kameraet.

«Kaffe?» spurte Lillemor Heggøy nervøst.

«Ja, takk,» sa Nymark.

Hun forsvant ut på kjøkkenet. Heggøy viste de to politimennene bort til en sofakrok.

Det var fremdeles Nymark som førte ordet. «Deres kone er i arbeid?»

«Ja, hun … Det ble iallfall umulig for henne å slutte, da vi flyttet opp hit. Vi bodde jo billigere i Ekrengaten. Hun sitter bak skranken i et kontormaskinsfirma, nede på Nygårdstangen. Selv jobber jeg på kaien.»

«Så dere var begge på jobb i går, da Veslemøy ble borte?»

«Ja, men hun har fru Syversen å gå til, etter skoletid. Rett over gangen her ute.»

«Jeg skjønner. Men i går kom hun altså ikke dit?»

Lillemor Heggøy stod plutselig i døren. «Nei, men det er ikke alltid hun går rett dit. Av og til blir hun med Aud – det er bestevenninnen hennes – hjem, og det har fru Syversen vent seg til. Men det forferdelige er at akkurat nå, så er ikke fru Liland hjemme. Moren til Aud. De reiste ut til Isdalstø tidligere i uken, fordi det var så mye snakk i nyhetene om fare for verdenskrig på grunn av alt det på Cuba.»

«Ja, lensmannen i Alversund er på vei dit nå.»

«Når sluttet hun skolen i går?» spurte Vadheim.

«Ti over tolv.»

«Og brødrene?»

«Det er bare Lars som går på Landås. I syvende. Mons går på Ulriken, i niende klasse på ungdomsskolen. Men nå må jeg …» Hun gjorde tegn til at kaffen kokte og forsvant ut på kjøkkenet igjen.

De to politimennene vendte oppmerksomheten mot faren. «Så ingen av brødrene så henne da hun gikk, da?»

«Jeg tror ikke det. Men hun hadde følge med Else – det er en annen venninne – ned til Landåstorget. Hun bor visst i Rugdeveien, der borte.»

«Og så …»

«Senere er det ingen …» Stemmen hans brast. «… som har sett henne.»

Det klirret fra døren, der Lillemor Heggøy dukket opp med en brikke med kaffekopper, sukker, fløte og nytrukket kaffe. «Ja, nå skal det bli …»

Nymark og Vadheim hjalp til med å sette koppene utover.

Hans Heggøy mumlet: «Dere må finne henne, dere må!»

Nymark nikket beroligende. «Jada. Vi har hundrevis av mannskap ute. Hun er etterlyst over hele landet.»

«Over hele landet!» utbrøt moren. «Men da …»

«Så vi finner henne nok. Før eller senere.»

«Åh, men ikke for sent!»

«Nei, nei, frue. Det håper vi da virkelig ikke.»

«Har De barn, førstebetjent?»

«Nei, dessverre. Det har aldri blitt slik.»

Hun vendte seg mot Vadheim. «Enn De da?»

«Ikke ennå.»

«Men da –»

«Men det betyr ikke at vi ikke forstår hvordan dere har det, fru Heggøy,» sa Nymark bestemt.

«Har dere ofte – slike saker?»

«Det hender.»

«Og?»

«De kommer alltid til rette. Jeg har ennå ikke opplevd det motsatte.»

«Kanskje vi skulle se litt på kjensgjerningene,» brøt Vadheim inn. «Jeg har gjort meg noen notater her. – Altså … Deres datter gikk fra skolen etter – det blir vel fjerde time det, da? – Klokken 12.10. – Hun hadde følge med en venninne ned til Landåstorget, der de skiltes … Skal vi antyde – klokken 12.25, 12.30?»

Lillemor Heggøy smilte blekt. «Sikkert. Dere vet hvordan det er. Det går aldri med lynets hastighet i den alderen.»

«Tidspunktet kan vi forhåpentligvis få bekreftet av denne venninnen. Else …»

«Haldorsen. Moren hennes er – husmor. Hun husker sikkert når Else kom hjem.»

«Godt. Deretter er det vel mest sannsynlig at hun har fulgt Natlandsveien bortover, forbi bensinstasjonen ved Landåstorget, bankfilialen her borte, rundt hjørnet ved Wiers-Jenssens vei … Ligger det ikke en fiskebutikk der?»

«Jo.»

«Og så innover hit. På den strekningen må hun ha passert en rekke mennesker. Det er rett og slett umulig at ikke noen har sett henne. Så snart etterlysningen nå blir spredt, kommer vi helt sikkert til å få nye meldinger å rette oss etter.»

«Men det betyr jo,» begynte Hans Heggøy.

De vendte blikket mot ham.

«Det betyr jo – at hun aldri kom frem! At noen tok henne med seg!»

Begge politimennene nikket. «Det er en mulighet vi ikke kan se bort fra, Heggøy,» sa Hjalmar Nymark. «Vi blir nødt til det, dessverre.»

«Åh, Veslemøy …» Lillemor Heggøy begynte å gråte stille.

Ingen av dem gjorde noe forsøk på å trøste henne. Ikke engang hennes ektemann gjorde noe annet enn å se tafatt ned i gulvet, med dradde ansiktstrekk og munnbevegelser han hadde store problemer med å holde kontrollen over selv.

3.

Det sluddet lett da Nymark og Vadheim en halvtimes tid senere gikk til fots i motsatt retning langs den ruten Veslemøy Heggøy skulle ha fulgt dagen i forveien.

Landås var en velregulert bydel. Natlandsveien var så bred at det var tydelig at planleggerne hadde forventninger om stor trafikkøkning i årene som kom. De tre høyblokkene i Strimmelen tegnet, sammen med de to på Mannsverk og den på Landåstorget, bydelens signatur. Bortsett fra disse bestod bebyggelsen i hovedsak av lavblokker, med unntak av noen få eldre villaer og de våningshusene som ennå stod igjen etter de gamle gårdsbrukene her oppe. Ulriken og Landåsfjellet dannet en karakteristisk fondvegg for hele bydelen, men på den rette siden av solen, slik at det bare var tidlig om morgenen og sent på kvelden at Landås ble liggende i skyggen. Dette gav hele strøket en solrik og lys atmosfære og forsterket på den måten inntrykket av byens første gjennomført moderne bydel.

I krysset ved Wiers-Jenssens vei ble de to politimennene stående og se seg omkring.

«Herfra hadde hun ikke store stykket hjem,» sa Nymark. «Men der dukket hun aldri opp.»

Vadheim så oppover Natlandsveien, så langt han kunne se. Natlandsfjellet var fremdeles ubebygd, et paradis for bærplukkere på sensommeren, for skiløpere om vinteren. Derfra førte flere turstier over Landåsfjellet, enten langs den synlige kammen ytterst eller opp forbi Helgeseter på baksiden, til Nubbevannet og videre opp mot Ulriken, langs skiveien. Der var mange steder et barn kunne stikke seg unna. Der var hulrom under steiner, tettgrodd braketerreng og forlatte fjellhytter. «Hun kan være hvor som helst i fjellet her omkring.»

«Men hvorfor, Vadheim? Og er det sannsynlig? – Noen timer, javel! Men nå er det snart et døgn. Hun er trett og sulten og – vil ønske å komme hjem.»

«Hvis ingen hindrer henne.»

«Nettopp. Hvis ingen gjør akkurat det.»

Vadheim så på klokken. «Hva gjør vi nå?»

«Vi har en avtale med lærerinnen hennes, nå klokken fem over elleve.»

Over bilradioen undersøkte de med kriminalvakten om det var noe nytt. «Det er kommet inn en del observasjoner,» lød svaret. «Vil dere ha dem nå?»

«Noen av betydning?»

«Ikke det jeg kan se.»

«Da tar vi dem når vi kommer tilbake.»

De parkerte i øverste del av Erleveien. De to skolene lå rett ved siden av hverandre. Landås hadde vært barneskole fra 1956, Ulriken ungdomsskole siden 1961. Begge var utformet som en slags modernistiske kaserner, med det siste tiårets kalkede betongfasader.

Klasseforstanderen til Veslemøy Heggøy het Aslaug Bøe, en kortklippet kvinne i begynnelsen av førtiårene med et blikk som fikk dem til å føle seg tilbake på skolebenken igjen, begge to. De møtte henne i et av klasserommene med utsikt opp mot Kanonhaugen, Landås hovedgård og Sofus Madsens kombinerte bolig og atelier, Stormbakken. På veggene var det barnetegninger, malt med vannfarger. Kraftige penselstrøk viste sol, regn, fjell og mennesker: Bergen i et nøtteskall.

Aslaug Bøe kunne ikke på noen måte gjøre det sannsynlig at Veslemøy Heggøy av naturlige årsaker skulle ha stukket av gårde. «Mange av barna har riktignok vært oppskaket den siste uken, på grunn av Cubakrisen og alt det der – ja, en av dem ble til og med tatt ut av skolen av foreldrene og evakuert. Men om det var noe verre med Veslemøy enn de andre, det kan jeg ikke si at jeg har observert.»

«Og tidligere … Ingenting usedvanlig?»

«Hun viste ingen tegn til å lide overlast hjemme, hvis det er noe slikt De har i tankene. Tvert imot. Hun kom fra et godt hjem, selv om begge foreldrene var i arbeid. Jeg tror moren hadde dårlig samvittighet fordi hun måtte ut og tjene penger, men … Hun forklarte meg … Hennes mann ble skadet under den store eksplosjonsulykken i 1944, og – han har vel hatt litt problemer med nervene siden da. Men som sagt, ikke noe mer enn det.»

«Var det noen av klassekameratene hun var mer sammen med enn andre?»

«Det var vel Aud – ja, det var hun som ble evakuert. Hvis jeg skulle si at det var skjedd noe spesielt de siste dagene, så var det vel nettopp det. At Aud var borte.»

Nymark nikket. «Ja, vi undersøker den vinkelen nå.»

Etter ytterligere et par rutinespørsmål reiste de to politibetjentene seg fra de unaturlig lave stolene.

«Skulle De komme på noe mer, frøken Bøe, så må De endelig ikke nøle med å ringe.»

«Fru.»

«Eh?»

«Det er fru Bøe, ikke frøken.»

«Nei, akkurat. Jeg beklager.»

«Åh, det er ikke farlig.» Hun smilte fort, før hun brått ble alvorlig igjen. «Jeg håper virkelig dere finner henne, herr førstebetjent!»

«Vi gjør alt som står i vår makt, fru Bøe.»

Hun nikket kort, som for å markere at svaret var godkjent.

På vei ut til den parkerte bilen mumlet Nymark: «I min tid var alle lærerinner frøken.»

Vadheim smilte skjevt. «Det var slikt de levde av dengang. Frøknene, mener jeg.»

«Det er ikke så lenge siden!»

«Unnskyld meg, men det var du som brakte det på bane …»

I bilen nedover mot sentrum igjen sa Nymark: «Evakuert til Isdalstø … Ville det vært noen hjelp i det, hvis det virkelig var den store bomben som smalt?»

«Neppe. Spør du meg, ville jeg heller vært midt i sentrum akkurat da. Jeg vet ikke om du noen gang har sett fotos av de som ble rammet av Hiroshimabomben?»

«Jo. Det var nettopp det.»

«Selv eksplosjonsulykken i 1944 blir en musefis til sammenligning.»

Da de kom ned igjen til politikammeret, var den første beskjeden de fikk, negativ. Lensmannen i Alversund hadde oppsøkt fru Liland og datteren hennes på hytten. Ingen av dem hadde sett eller hørt noe til Veslemøy, og de var blitt svært forskrekket da de fikk høre at hun var savnet. – For øvrig hadde fru Liland bestemt seg for å reise tilbake til byen igjen, nå da krisen var over.

«Beroligende å høre,» kommenterte Nymark. «Lytt på radio. Faren over.»

I mellomtiden hadde Vadheim hentet inn oversikten over biler, observert i Natlandsveien og de nærmeste gatene rundt det aktuelle tidspunktet torsdag formiddag. «Ingen bilnummersamlere, dessverre. Og neppe noen spesielt observante vitner heller.» Han leste opp. «Grønn lastebil. Blå brødbil. Rød bil, to eller fire dører. Svart bil, muligens drosje. Beige – ja, her står det faktisk et bilmerke: Ford Zephyr. Motorsykkel med sidevogn. – Ja, dem er det iallfall ikke så mange av lenger. – Et par usikre observasjoner, både når det gjelder farge og merke, muligens en hvit bil, kanskje en folkevogn. – Hør heller her: Sjåfør Tore Nilsen, Bergen Sporvei, mener å ha observert en skolepike som kunne svare til signalementet, på vei oppover Natlandsveien, idet han selv svingte inn til verkstedet. Han måtte stanse bussen og vente til hun hadde passert. Piken var alene, og han kan heller ikke huske å ha sett noen andre personer i hennes umiddelbare nærhet.»

«Javel! – Det var da iallfall noe. Da kan vi kanskje skjerpe oppmerksomheten ytterligere om de øvre delene av Natlandsveien, rundt trolleybussenes endestopp på Bolstad. Kan det ha stått noen der og ventet?»

«På bussen, mener du?»

«Ja. Eventuelt enda lenger oppe, i området Birkelundsbakken-Sædalen. Går det ikke fremdeles noen dyr og beiter der oppe?»

«Iallfall noen hester.»

«Slik har alltid trukket unger til seg.»

«Skal vi se … En av betjentene har snakket med en viss Rebecca Holmefjord, tyve år gammel og lærerskoleelev, tidligere barnepike for Veslemøy, men heller ikke hun hadde noe å fortelle.»

«Hvorfor skulle hun det?»

«Nei … Det står at Veslemøy og hun hadde hatt spesielt god kontakt, ifølge moren hennes. Fru Heggøy.»

«Nå …» Hjalmar Nymark så på klokken. «Tolv femogførti. Vel. Vi får ta en kort lunsjpause, og så får vi gripe de trådendene vi har, Vadheim. Etterforskningen fortsetter for fullt.» Han så mørkt frem for seg. «Dette begynner mer og mer å ligne på noe jeg ikke liker. Mer og mer.»

4.

I den rødlakkerte Chevrolet Fleetline 47-modellen med de røde skinnsetene og det forniklede dashbordet, som sent lørdag kveld var på vei oppover Fanafjell fra Lyseklostersiden, var stemningen i ferd med å bli amper.

«Jeg sa det helt fra vi reiste fra byen, at jeg ikke ble med på Fanafjell!» utbrøt den toogtyve år gamle Engelcke Jacobsen idet hun for tyvende gang skjøv bort hendene til den lett flirende, halvfulle fyren med det høye håret, som satt ved siden av henne i baksetet. «Gi deg, din køddik!» glefset hun til siden.

«Ja, det har eg også,» flirte han.

«Jeg sa det, Siren!»

Den jevngamle venninnen hennes, Siren Olsen, lettet hodet opp fra skulderen til den faste kjæresten sin de to siste årene, Atle Hansen, en bredskuldret elektromontør som de hadde kjent helt fra 1956, da han og kameraten hans inviterte dem med på «rockekonsert» i Konsertpaleet. «Ikke vær så treg da, Engelcke! Du hørte jo hva Atle sa. Vi kjører bare denne veien – for variasjonens skyld!»

«Ja, det er ikke mye variasjon på denne blekkspruten bak her iallfall!»

«Eg spruter ikkje!» protesterte frieren i baksetet. «Ikkje enno i kvert fall!»

Da hadde hun foretrukket den andre kavaleren fra 1956, Per. Han gav seg nå da han fikk beskjed om det.

Men hun måtte innrømme det. Hun kunne ha sagt nei. Hun hadde hatt en mistanke om hvordan det ville ende, helt fra de to kameratene plukket dem opp på Møhlenpris i sekstiden denne lørdagen, tutet høylytt nede i gaten slik at naboene kom i vinduet for å se, og Engelckes mor rystet misbilligende på hodet.

Det var bare Engelcke som bodde hjemme nå. Alle søsknene hennes var flyttet ut, og moren var glad så lenge «minstejenten» ennå kunne spe på husholdningen fra sin egen lønningspose.

Noen stabil arbeidskraft hadde Engelcke ikke vært til nå. En tid hadde hun vært barnepike hos en familie i Washingtons vei, med egen hybel i kjelleren. Da hun ble trett av det og flyttet hjem igjen, fikk Siren henne inn på Merinospinneriet i Breiviken, der hun holdt ut et halvt års tid, før hun fikk jobb bak kassaapparatet på et av byens første supermarkeder, ytterst i Strandgaten. Et års tid senere kom hun inn på Kunsthåndverkskolen i Lars Hilles gate, på dekoratørlinjen, og omtrent samtidig fikk hun engasjement som rekvisitørassistent på Den Nationale Scene. Der var hun fremdeles. På teateret trivdes hun; der kunne hun tenke seg å bli.

Nå snudde også Atle seg halvveis rundt fra førersetet. «K’e det du e så redd for, då? Ikkje kom her og fortell meg at du enno e jomfru!»

Siren fniste usolidarisk, før hun dunket Atle tilgjort i siden. «Atle, da!»

Engelcke sukket. – Nei, tenk det! Hun var ikke jomfru, men hun aktet ikke å komme med nærmere detaljer om noe så privat her i baksetet på en stor amerikaner på vei oppover Fanafjell en stormfull kveld i oktober. Bilsyk var hun i ferd med å bli også …

At hun i det hele tatt ble med!

Det hadde blåst storm fra morgenen av. Nedbøren var gått over til regn, og allerede tidlig på dagen var blygrå tordenskyer begynt å samle seg i horisonten. De hadde småløpt over fortauet til bilen, der de to kavalerene stod med bildørene åpne. – Siren og jeg sitter bak! hadde hun sagt, men det var for sent. Siren hadde allerede satt seg inn i forsetet, og så var det ikke annet å gjøre enn å nikke tvert til den brylkremglinsende kameraten til Atle og ta plass bak, med ham. – Snorre het han, som en annen selunge!

Da hun fikk høre at de hadde tenkt seg helt opp til Fjellheim på Os, hadde hun sagt: Det var bedre dere inviterte oss ut på De små hjem!

– De små hjem, ka e det? hadde Atle spurt.

– En ny restaurant, oppe på Engen.

– Ka? E du sulten?

– Vi kan stoppe på Nesttun og kjøpe hot dogs! hadde Snorre foreslått. – Eg spanderer!

Hun hadde sett på ham og himlet med øynene til Siren. – Onkel Skrue, eller?

Før de drog til Os, hadde de ragget rundt i byen en times tid, og Engelcke måtte innrømme det: motoren gikk som nysmurt, den brummet lavt som et lekende dyr, og det var ikke få beundrende blikk som fulgte dem, opp og ned langs Torgalmenningen. Guttegjengene stimlet sammen om dem da de parkerte på Ole Bulls plass et kvarters tid, og Atle hadde sitt svare strev med å få dem til å la være å sette fettmerker på lakken: På avstand! Bare se, men ikkje røre! Har eg gitt beskjed, eller? – Et par ganger hadde han reist seg truende, for å understreke advarselen.

På Ritz’en, oppe ved Fanahallen, spanderte guttene varme pølser og cola på dem, før de la av gårde mot Os. – Fjellheim, er ikke det bare for småttunger? hadde Engelcke protestert svakt.

– Du kommer ikkje dit uten førerkort iallfall! sa Atle.

– Hvis du ikke er så heldig at du kjenner en som har bil, la Siren til, bøyde seg over og kysset kjæresten på kinnet.

– Eg òg? sa Snorre og bøyde seg mot henne.

– Du òg hva-for-noe? sa Engelcke og trakk seg unna.

– Få it kjøss!

Om ikke før, så forstod hun iallfall da hvordan det skulle ende.

Fjellheim var en staselig funkisbygning, plassert på en knaus tvers over veien fra Os kirke. De syv høye vinduene i hovedetasjen gav det et langt mer sakralt utseende enn et alminnelig samfunnshus. Nede på parkeringsplassen var det et støyende fesjå av biler. Atle prøvde å se mest mulig overbærende på konkurrentene, men Snorre holdt på å gå fra konseptene: Se der, Atle! En Studebaker Hawk! Og der – en Chevvy Biscayne!

– Du, det der e en Impala …

– Men den der då! Ka e det? En Plymouth Valiant, e det ikkje?

– Se heller på det monsteret der borte du. Slike går det ikkje mange av på norske veier. En russisk ZIM. Rene panservognen …

Inne i danselokalet hadde hun sett seg fortvilet rundt etter et kjent ansikt, uten å finne noen. Det var Apache som spilte, med Per Bolstad på trekkspill i tillegg til de tre gitaristene og trommisen. Etter å ha sagt nei til å danse med Snorre flere ganger, takket hun ja til en fyr med rød nese og blanke briller som virket helt ufarlig, men da selv han begynte å bli innpåsliten, hadde hun resignert for Sirens gjentatte oppfordringer og resten av kvelden holdt seg sammen med de andre, danset med Snorre, livlig når det var rock og swing som stod på repertoaret, tung og gjenstridig når det gikk mot midnatt og det var alle klinelåtene som stod for tur.

I pausen gikk guttene utenfor, mens hun selv stod i kø foran toalettet med Siren, som insisterte på at hun kunne iallfall late som om hun likte ham: Det er jo bare dans, Engelcke!

– Ja, det kan du være sikker på!

«Vi parkerer her borte,» sa Atle fra førersetet.

«Parkerer!» utbrøt Engelcke.

Siren snudde seg og smilte smalt. «Bare en liten stund, Engel.»

«For å se på utsikten,» humret Atle.

«Jeg sa at jeg ikke ville!»

«Ja, ja,» sa Siren.

«Hon kan jo gå hem,» sa Snorre med et flir. «Det e mange som har gjort det opp gjennom årene!»

Etter pausen på Fjellheim hadde Snorre duftet skarpt av sprit, noe som hadde fått vemmelsen til å stige enda et hakk i henne. Selv var han bare ytterligere overbevist om egen uimotståelighet, hadde klemt henne inntil seg, gnidd snabelen frem og tilbake mot underlivet hennes og sett henne dypt inn i øynene, like intelligent som et kulelager. Da den siste dansen var over og alle stimlet mot utgangen, var hun blant de første utenfor. Der drog hun pusten dypt ned i lungene og hadde vært like ved å si ja takk til en biltur med et par lokale raggare, bare for å slippe unna Snorre og de hvileløse hendene hans.

Så langt hadde hun likevel ikke gått, og nå satt hun her, i en parkert bil på toppen av Fanafjell, og hadde sitt fulle bestyr med å holde fingrene hans ute av håret sitt, nedenfor skjørtekanten og utenfor blusen. Men han var både kraftig og pågående, og hun følte seg mer og mer presset opp i et hjørne. Det hjalp ikke mye at lydene fra forsetet tydet på at Siren var langt fra så standhaftig i sin motstand; men så var jo Atle og hun også sammen, mens hun selv aldri i livet kom til å sette seg i et baksete med Snorre flere ganger!

«Vær forsiktig med strømpene mine!» hveste hun. «De er nye!»

«Så vær litt medgjørlig då! Eg ska bare kjenne litt …»

«Men jeg vil ikke, har jeg sagt! Kan du ikke ta nei for et svar?» Hun hørte gråten i sin egen stemme nå.

Et øyeblikk trakk han seg tilbake, og hun håpet det var for godt. Men hun merket at han fumlet med noe, hørte lyden av en glidelås, og så var han der igjen, med fornyet styrke. Men nå var strategien ny. Han grep henne hardt om vristene, holdt den ene armen hennes fast og førte den frem mot –

Åh, herregud! Den stod som en springfjær mellom bena hans …

«Du kan då iallfall ronke meg, for faen!»

Med en kraftanstrengelse rev hun seg løs, drog i det innvendige håndtaket, presset døren opp og tumlet ut i nattemørket. Et sug av våt vind slo imot henne, fikk henne til å vakle der hun stod.

«Hei!» ropte Snorre bak henne. Han var på vei ut av bilen, ennå med buksesmekken åpen og pikken som en vippebom i været. «Kor ble det av deg?»

Hun tok en beslutning og begynte å gå, langs hovedveien mot byen.

I løpet av noen sekunder var hun gjennombløt av regnet. – Ikke hadde hun paraply med seg heller! – Men hun ombestemte seg ikke. Hun gikk raskt, med lange, bestemte skritt. Bak seg hørte hun at han kom klaskende etter. «Du! Engelcke! Det va ikkje sånn ment! Ikkje ver sur, då!»

Plutselig stanset hun. – Var det ikke …

Han kom nærmere. «Sånn ja!»

– Det lød da som …

Han grep henne i armen. «Det var på tide du tok til fornuft!»

Hun vred seg løs, snudde seg mot ham og hveste: «Kan du være stille nå! Hører du ikke?»

«Hører?» Han ble stående og måpe. «Jo … Ka e det for nokke?»

«Det høres ut som … Et lite barn som sutrer – her, like i nærheten!»

«En unge? No på denne tiden av døgnet? Du tuller! Det e it dyr.»

«Nei! Hør … Kom! Det er her nede. Se – der!»

«Ja, visst faen! No ser eg det, eg også.»

Hun så forbauset på ham. Han hørtes med ett helt edru ut i stemmen.

5.

Vegard Vadheim ble oppringt hjemme, av Nymark selv. «Er du fastendes?»

«Hva mener du?»

«Det er Veslemøy. Hun er dukket opp.»

«Hva sier du? I god –»

«Hun er iallfall i live. Men jeg har tatt en pjolter. Kan du kjøre meg opp dit?»

«Hvor da?»

«En patrulje fra lensmannskontoret i Fana kjører henne hjem.»

«Men må hun ikke – undersøkes?»

«Selvsagt. Men først og fremst skal hun hjem. Nå? Kan du?»

«Ja, ja! For all del … Hvor er du?»

«Jeg er hjemme. I Skottegaten. Hvis du kan plukke meg opp inne ved Betlehem.»

«Gi meg et kvarter.»

«Fint.»

Atten minutter senere svingte han ned Vestre Muralmenning. Hjalmar Nymark stod som avtalt på fortauet foran Betlehem, med frakkeslaget brettet opp og hatten dypt ned i pannen. Det dryppet allerede fra bremmen.

Vadheim holdt døren åpen. «Beklager. Jeg måtte vente på rødt lys.»

«Og du var lovlydig, som alltid?»

«Så lenge jeg ikke kjører patruljebil, så … Hvor ble hun funnet?»

«Oppe på Fanafjell. Det var noen ungdommer som var på klinetur der oppe. En av dem gikk ut for å trekke frisk luft – skulle spy, tipper jeg – og hørte et barn som sutret. De skjønte med en gang hvem det var.»

«Kunne hun gjøre rede for seg?»

«Hun visste hva hun het, iallfall.»

«Og virket ellers uskadd?»

«Nå tror jeg ikke disse ungdommene foretok noen gynekologisk undersøkelse av henne, men ifølge lensmannsbetjenten i Fana, som øyeblikkelig rapporterte til kriminalvakten, hadde hun ingen synlige skader.»

«Gudskjelov for det, da!»

«Men vi får snart syn for sagn.»

De tok av ved Danmarks plass og fulgte Ibsens gate oppover mot Fridalen. Klokken var kvart over ett, og et par nattevandrere var på vei i samme retning. Været var stadig like ufyselig.

I Nordahl Rolfsens vei var politibilen fra Fana allerede parkert ved fortauskanten. Inngangsdøren var låst. De ringte på, og en rødblond, sympatisk lensmannsbetjent ved navn Sigvathsen kom ned og åpnet for dem. «Hallo!» hilste han. «God kveld er det vel for sent til, og god natt er vel heller ikke det rette.»

«Nei,» sa Nymark kort idet han passerte ham.

«Er du alene?» spurte Vadheim.

«Nei, Flatøy er oppe hos foreldrene.»

«Hvordan tar de det?»

«Hvordan tror du? – Overlykkelige.»

«Dumt spurt.»

«Når du sier det selv, så.»

De fulgte etter Nymark oppover. Døren til leiligheten stod åpen. Nymark banket formelt på og ventet et par sekunder før han trådte innenfor.

Hans Heggøy var akkurat i ferd med å følge de to sønnene inn på rommet deres igjen. Han så unnskyldende på de nyankomne. «Vi var bare nødt til å vekke dem. Vi har vært like fortvilte alle sammen!» Han skysset guttene inn gjennom døren. «Sånn, gutter! Nå har dere sett henne, og så til sengs igjen, som vi sa!»

Heggøy snudde seg mot politimennene igjen. «Men bli med inn!»

«Hvordan er det med henne?» spurte Nymark forsiktig.

Heggøy nølte. «Hun er ikke – helt seg selv ennå. Det virker som om hun er i sjokk.»

«Nåh. Ikke urimelig.»

De fulgte etter Heggøy inn i stuen. Der ble de stående. Lensmannsbetjent Flatøy nikket kort til dem borte fra vinduet.

Lillemor Heggøy satt i sofaen med armene om Veslemøy. Tårene strømmet stille fra øynene hennes. «Hun sier ikke noe,» hvisket hun over den spede skulderen til datteren. «Ikke et ord!»

«Det kommer seg nok,» sa Nymark beroligende. «Hun er vel utslitt, tenker jeg. Det er sent på natten.»

«Men hvor har hun vært? Og hva har skjedd med henne?»

«Det skal vi nok finne ut. Men ikke akkurat nå, frue. Ikke i natt.»

De dannet et tablå i den moderne blokkleiligheten: Barnet med ryggen til dem, ubevegelig og uten at de kunne se ansiktet hennes. Moren med armene om henne og tårer som langsomt tørket inn. Faren litt på mellomdistanse, halvveis mellom sin kone og datter og de tre politimennene ved døren. Flatøy ved vinduet: en traust stril med gråmelert, mørkt hår, barbert kort rundt ørene og rødlig hudfarge, som var han kommet rett inn fra en kveldstur med båten. Nymark, Sigvathsen og Vadheim ved døren, tause som trapesartister, frosset fast midt i en halsbrekkende øvelse høyt oppe under telttaket.

Det gikk en stund, uten at noe skjedde. Da barnet begynte å gi etter i knærne, sa Nymark lavt: «Det spørs om De ikke skal la Veslemøy få sove, fru Heggøy. Vi kan heller snakke med henne senere.»

Lillemor Heggøy nikket stumt og reiste seg forsiktig, ennå med armene om datteren. Hans Heggøy tok et skritt fremover. Han holdt armene ut. «La meg ta henne, Lillemor.»

Men hans kone løftet datteren opp og rystet på hodet. «Jeg.»

Idet hun passerte de tre politimennene ved døren, fikk de et glimt av Veslemøys ansikt: blekt, med gjenlukkede øyne og halvåpen munn. Det gikk en svak skjelving gjennom den sprede kroppen, og det lød et lite gulp, som ved en brekning. Klærne var de samme som i etterlysningen, med støv og rusk trukket inn i det gjennomvåte foldeskjørtet. Den ene musefletten var løsnet, den andre fremdeles festet med en rød og hvit hårstrikk.

Da Heggøy var på vei ut, sa Nymark lavt: «Når dere har kledd av henne, vil vi svært gjerne ha klærne hennes med. Det vil bli foretatt tekniske undersøkelser av dem.»

Heggøy nikket som tegn på at han forstod.

Da foreldrene var ute av rommet, gikk Nymark bort til Flatøy. «Vet du noe mer om hvor hun ble funnet?»

«Det var på Fanafjell, ikkje langt frå utsiktsplassen på toppen av vegen. Ein av ungdomane som fann ho – ei frøken Jacobsen – hadde fått med seg etterlysinga på radioen kvelden før, og ho forstod raskt kven det kunne vera.»

«Sa hun noe til dem?»

«Etter det frøken Jacobsen sa, var ho heilt taus. Ho berre sutra og tok seg til føtene. Då dei såg etter, kunne dei sjå store gnagsår på hælane hennar, som om ho hadde gjenge langt.»

«Ja, er det noen hytter eller lignende der oppe?»

«Nei. Då må de heilt ned mot Nordvik, på baksida av fjellet, eller utover mot Krokeide og Korsneset, på denne sida. Og så nede ved Kalandsvatnet, sjølvsagt, men der ligg høgst uframkomeleg terreng imellom!»

«Vel … Hva hendte så?»

«Dei tok ho med i bilen. Dei to jentene sette seg saman med ho i baksetet. Det verka som om ho vart skremt av gutane, sa dei. So snart dei var nede frå fjellet, ringde dei på i sjølvaste prestebustaden, synte det seg, og bad folket der ringja til oss. Vi melde frå til Bergen, sende ein bil med ein gong, og medan Sigvathsen vart med dei to gutane opp på Fanafjell att, so dei kunne syna han eksakt kvar dei fann jenta, venta vi i prestegarden, medan eg snakka med hovudkvarteret her inne att. Vi vart samde om at vi skulle køyra jenta rett heim, men at du skulle verta tilkalla, Nymark.»

«Og hun sa ingenting, til dere heller?»

«Tagal so eit frimerke. Prestefrua meinte ho var i sjokk. Dei spurde om ho ville ha noko å drikka – eller eta – men ho svarte ikkje på det heller.»

«Hun har tydeligvis hatt en traumatisk opplevelse,» sa Vadheim.

«Eg er redd for det.»

Det tuslet ute i gangen, og Hans Heggøy dukket opp igjen. I armene bar han datterens klær, nesten som en relikvie.

Etter at Vadheim hadde tatt imot dem og deretter lagt ett for ett plagg i hver sin gjennomsiktige plastpose, spurte Nymark: «Hvordan går det?»

«Hun sover nå.»

«Og – Deres kone?»

«Hun ble igjen der inne. Hun ville ikke forlate henne.»

«Nå er det viktig at hun får seg litt søvn, hun også.»

«Prøv å si det til henne!»

«Dette har vært en påkjenning for dere alle.»

«Ja …»

«Nå skal De høre, Heggøy. Det som videre skjer. – Vi lar Veslemøy sove så lenge hun bare vil. Så lar vi det hele bero i helgen, mens vi foretar våre undersøkelser der oppe hvor hun ble funnet. Skulle hun begynne å fortelle noe, må dere kontakte oss umiddelbart. Hvis ikke, håper jeg at hun og Deres frue kan møte frem nede hos oss, i Allehelgens gate, mandag formiddag, la oss si klokken elleve.»

Han nikket. «Dere trenger ikke meg?»

«For å si det slik: Det er Veslemøy vi skal snakke med. Dessuten blir vi nødt til å la en lege foreta en undersøkelse av henne. Om det er De eller Deres kone som er med henne, spiller for så vidt ingen rolle.»

«Jeg forstår. Det er som – verge.»

«Vel … Ja.»

«Jeg tror nok Lillemor vil … Jeg tror ikke hun kommer til å klare å – ikke bli med.»

«Nei, det inntrykket har vi også.»

Hans Heggøy så forbi dem, mot vindusrutene der regnet ennå pisket, som var det syndfloden som var løs. Et lyn blinket, og like etter hørte de langt borte fra Åsgårdsreien som drog forbi, eller hvem det nå var som var så misfornøyd over at den vesle, forsvunne jenten var kommet til rette igjen, etter å ha vært hjemmefra i nærmere to og et halvt døgn.

6.

Michael Brekke våknet med et støt av at telefonen ringte, klokken fem minutter over ni søndag morgen.

Han kjente ikke lyden. Først trodde han det var vekkerklokken, men da han famlet blindt i halvmørket bak de fortrukne gardinene og ikke fant vekkeruret på den vanlige plassen, satte han seg brått opp og så seg rundt. Synet av det bustete røde håret og de fregnete skuldrene ved siden av ham brakte ham hårdhendt tilbake til virkeligheten. – Å, faen!

Han dunket i henne. «Rigmor! Det ringer! Telefonen!»

«Hva?» Hun glippet med øynene, reiste seg halvveis opp i sengen, grep brillene som lå på nattbordet og så på ham. «Hva er klokken?»

«Aner ikke.» Han så på armbåndsuret sitt. «Fem over ni … Og det virker ikke som om de har tenkt å gi opp.»

«Hvem i all verden kan det være?» Hun så spørrende på ham med de grønnspettete øynene.

Han trakk på skuldrene. «En forsmådd rival, kanskje?» sa han med et blekt smil.

«Helgesen selv, mener du?»

Hun slengte av seg dynen og svingte bena på gulvet. Så gikk hun naken gjennom rommet. Han fulgte henne med blikket. Kroppen hennes var blek og frodig, med fregneteppet som et gjennomsiktig sjal over skuldrene. Baken var bred og rund, brystene store og faste. – Hva faen mente hun med det? Hadde Tor med hammeren prøvd seg på henne, han også?

Brått sluttet det å ringe. Nå hørte han stemmen hennes ute fra gangen, skarp og barnslig på samme tid. «Et øyeblikk,» hørte han at hun sa, forretningsmessig som satt hun ved et sentralbord, og han kjente et stikk i mageregionen, en brå angst. – Hvem faen kunne det være?

Hun kom i døren, uten blygsel og like naken. «Det er din kone. Hun ville snakke med deg.»

«Lotte! Men hvordan faen visste hun – hvor jeg var?»

«Du skal se hun har hyret en privatdetektiv. Hun spurte iallfall om du hadde flyttet inn her.»

«Flyttet inn!»

«Hun hadde ikke sett deg siden tirsdag, sa hun. Har du tenkt å snakke med henne, eller?»

«Du skulle aldri ha sagt at jeg var her!»

«Hun gav meg ikke sjansen til å benekte det.» Idet hun krøp innunder dynen igjen, apte hun: «Dette er fru Brekke. La meg få snakke med min mann. – Som om det var til kontoret hun hadde ringt.»

«Sa hun det slik?»

«Gå nå ut og snakk med henne, da!»

«Hva skal jeg si, da?»

«Nei tenk, det tror jeg du skal finne ut selv, vennen min.» Idet han reiste seg fra sengen og tuslet mot døren, ropte hun etter ham: «Si det som det er! At du kom og skrapte på døren til din yndlingselskerinne sent i går ettermiddag, kåt som en grabukk og lysten på mer!» Med en ørliten svikt i stemmen la hun til, nærmest for seg selv: «Si at det ikke var nei i hennes munn, og at du fikk det eneste du kom hit for …»

Michael Brekke grep det svarte telefonrøret forsiktig, som om han var redd for å brenne seg på det. Han var ikke helt stø i stemmen, han heller, da han sa: «Eh, hallo?»

Stemmen hennes var nådeløs. «Jeg fant deg, med andre ord.»

«Ja, men –»

«Og akkurat der jeg visste at du var. – Er du fornøyd nå, i sengen til din elskerinne, med et nyfødt barn hjemme og en kone som ikke vet hva hun skal foreta seg?» Tonefallet hadde forandret seg nå. Han hørte fortvilelsen i stemmen hennes.

«Lotte,» insisterte han. «La oss sn-»

«Så Tove Therese hadde rett likevel da, da hun sa at hun hadde sett deg følge – frøken Larsen, er det ikke det hun heter? – ut her oppe fra midt på natten. Tror du ikke jeg skjønte hvem det var, da jeg hørte beskrivelsen av henne? Kan du innrømme det nå, at hun hadde rett?»

«Du skal ikke tro alt du hø-»

«Nei, for du er vel bare innom for å hente noen dokumenter, du, klokken ni en søndags morgen?»

«Lotte, jeg kan fors-»

«Og kom ikke en gang til med den at Tove Therese er sjalu fordi du avviste henne en gang. Jeg fortalte henne hva du hadde sagt, og først bare lo hun, men så – hun kommer til å ta deg for seg, neste gang dere møtes!»

«Hvis det –»

Plutselig slo hun helt om. «Kom hjem, Mikkel! Jeg ber deg! Jeg tilgir alt. Jeg kan ikke leve uten deg. Jeg kan ikke … Du må bare ikke tro at jeg vil skilles!»

Det ble en ørliten pause, som om hun ventet på at han skulle si noe, før hun fortsatte: «Ole Christian har spurt etter deg flere ganger. – Pappa, har han sagt og sett seg rundt. – Henne pappa? – Og selv om han er altfor liten til å forstå noe som helst, så har jeg sagt at – pappa er bare ute på en liten reise, har jeg sagt. Forretninger, vet du. – Og det har jeg sagt til alle andre også. Det er ingen som vet noe. Ingen andre enn – Tove Therese.»

«… Og hun holder kjeft, tror du?»

«Når jeg har bedt henne om det, så!»

Inne fra soveværelset hørte han knirking i sengen. Han så urolig i den retningen.

«Men det var ikke derfor jeg ringte, Mikkel.»

«Hva! Var det ikke derfor?»

Rigmor stod i døråpningen og så spydig på ham, en Afrodite fra Apeltun, like overdådig naken som tidligere. – Nå, hva blir det til? sa hele holdningen hennes.

Han gjorde tegn til at hun skulle være stille. Inn i røret sa han: «Hvorfor da?»

«Det var din far som ringte.»

«Min far? Er det noe med –»

«Din tante er død.»

«Hvem av dem?»

«Tante Sigrid i Oslo. Jeg lovte at jeg skulle få gitt deg beskjed.»

«Sa du – at jeg ikke var hjemme?»

«Jeg sa at du var i Stavanger. I forretninger. Begravelsen blir på fredag. Vestre Gravlund, klokken tolv.» Etter en kort pause la hun til: «Nå? Kommer du? Hjem?»

Han møtte blikket til Rigmor Larsen i døråpningen. «Jeg tror det,» sa han og la på.

«Hva mente hun med det?» spurte Rigmor iltert.

Han så forvirret på henne. «Med hva da?»

«Med at du hadde vært hjemmefra siden tirsdag. Hit kom du ikke før i går. Hvor var du i mellomtiden, Mikkel? Kan du fortelle meg det, kanskje – som en begynnelse?»