Marcel Proust

På sporet av den tapte tid

Bind 3

Hos Guermantes

Oversatt fra fransk av

Anne-Lisa Amadou

Revidert av Karin Gundersen

HOS GUERMANTES

I

Fuglenes morgenkvitter gjorde ikke inntrykk på Françoise. Hver gang hun hørte «pikene» snakke, skvatt hun til; de stadige skrittene deres pinte henne og var kilde til gjentatte spekulasjoner; vi hadde nemlig flyttet. Tjenestefolkene på kvisten over vår gamle leilighet hadde riktignok ikke vært mer stillfarende, men dem kjente hun; deres romsteringer hadde hun forvandlet til kjente og kjære lyder. Nå lot hun selv stillheten bli gjenstand for smertelig oppmerksomhet. Og siden vårt nye strøk virket like rolig som boulevarden der vi hittil hadde bodd var larmende, kunne sangen fra en mann som gikk forbi (og som var tydelig selv langt borte fra, når den hørtes helt svakt som et orkestermotiv) bringe tårene frem i øynene på Françoise i eksil. Og jeg som hadde gjort narr av henne da hun, slik skikken var i Combray, gråt mens hun pakket koffertene sine, fortvilet som hun var over å måtte forlate et sted der vi hadde vært «så til de grader estimert», mens hun erklærte at huset som hadde vært vårt var bedre enn alle mulige hus, jeg som hadde like vondt for å venne meg til nye ting som jeg hadde lett for å forlate alt gammelt, jeg måtte til gjengjeld søke tilflukt hos vår gamle tjenestepike da jeg så at flyttingen til et sted der portneren ennå ikke kjente oss og ikke hadde gitt henne de hedersbevisninger hun trengte for sitt åndelige velbefinnende, hadde satt henne i en tilstand som nærmet seg total kraftløshet. Hun var den eneste som kunne forstå meg; den unge lakeien hennes kunne iallfall ikke ha gjort det; for ham, som var så lite fra Combray som vel mulig, betydde det å flytte og å installere seg i et nytt strøk det samme som å dra på ferie og oppleve tingenes nyhet som like avslappende som om man hadde vært ute og reist; for ham var det som å komme ut på landet; og lik en forkjølelse man pådrar seg i trekken fra et utett kupévindu, kunne en snue gi ham den lykkelige fornemmelsen av å ha reist og sett nye steder; for hvert nyseanfall frydet han seg over å ha fått en så chic post, for han hadde bestandig ønsket seg et herskap som reiste mye. Derfor tenkte jeg ikke på ham, men gikk direkte til Françoise; ettersom jeg hadde ledd da hun gråt over et oppbrudd som jeg selv hadde tatt med et smil, forholdt hun seg nå iskald overfor min fortvilelse, fordi hun delte den. Nervøse menneskers påståtte «følsomhet» gjør dem også mer egoistiske; de kan ikke tåle å se andre gi uttrykk for ubehag som de blir mer og mer opptatt av hos seg selv. Françoise, som aldri tiet om den aller minste av sine egne plager, snudde seg vekk hvis hun så at jeg hadde det vondt, for at jeg ikke skulle ha gleden av å se at min lidelse vakte medynk eller simpelthen oppmerksomhet. Det samme gjorde hun så snart jeg begynte å snakke med henne om vår nye bolig. For øvrig, da hun etter to dager måtte tilbake for å hente noe gjenglemt tøy i den gamle leiligheten, mens jeg selv på grunn av flyttingen fremdeles hadde «temperatur» og lik en kvelerslange som har slukt en okse følte meg smertelig oppsvulmet av en diger buffet som mitt blikk skulle «fordøye», kom Françoise tilbake og erklærte på kvinners troløse vis at hun hadde trodd hun skulle bli kvalt på vår gamle boulevard, at hun hadde følt seg helt «bortkommen» på veien dit, at hun aldri hadde kjent maken til vonde trapper, at hun ikke ville tilbake og bo der «for et imperium», ja, ikke om hun hadde fått millioner i betaling – altså fullstendig vilkårlige hypoteser – og at alt (det vil si kjøkkenet og korridorene) var mye bedre «arrangert» i vår nye leilighet. Og nå kan det være på tide å fortelle at denne leiligheten – der vi hadde flyttet inn på grunn av min bestemor som ikke var frisk og trengte renere luft, en grunn vi var nøye med å holde skjult for henne – lå i en fløy av Guermantes-familiens palé.

I en alder da navnene, som speiler det mysterium vi har nedlagt i dem og samtidig betegner et virkelig sted, slik at de tvinger oss til å identifisere det ene med det andre i den grad at vi kan reise til en by bare for å finne en sjel som den ikke kan romme, men som det ikke lenger står i vår makt å jage ut av navnet – i denne alderen er det ikke bare byer og elver navnene gir et individuelt liv på samme måte som allegoriske malerier, det er ikke bare det fysiske univers de fortryller og lar spille i utallige fargetoner, men også det sosiale univers: Slik får hvert berømte slott, palé eller palass sin slottsfrue eller sin fe, likesom skogene har sine åndevesener og vannene sine guddommer. Enkelte ganger kan det skje at vår fantasi forvandler feen der hun holder til i dypet av navnet; slik hadde det gått med atmosfæren som omga Madame de Guermantes i min bevissthet: Etter i flere år bare å ha vært et gjenskinn fra en magisk lykt og et kirkevindu, hadde den begynt å avta i fargeprakt, inntil helt andre drømmer med ett innsatte den med vannfallenes skummende fuktighet.

Men feen dør hvis vi oppsøker den konkrete person som navnet tilsvarer, for da er det denne personen navnet begynner å gjenspeile, og den har ikke noe i seg av feen; feen kan gjenoppstå hvis vi fjerner oss fra denne personen; men gjør vi ikke det, dør den for godt og med den dør også navnet, i likhet med familien Lusignan som var forutbestemt til å dø ut den dagen feen Melusine ble borte. Da er navnet, hvor vi under de mange overmalingene ville ha endt med å finne det opprinnelige, vakre portrettet av en ukjent kvinne vi aldri kom til å kjenne, blitt redusert til et identitetsfoto som vi sammenligner med for å bringe på det rene om vi skal eller ikke skal hilse på en person vi møter på gaten. Men hvis et sanseinntrykk fra et forgangent år – i likhet med disse musikkinstrumentene som bevarer litt av stilen og tonen til alle kunstnerne som har spilt på dem – gjør det mulig for erindringen å gjenkalle navnet med den spesielle klangen som det hadde for oss den gang, da vil vi i dette navnet som tilsynelatende ikke har forandret seg, fornemme avstanden mellom de enkelte drømmene som disse likelydende stavelser i tur og orden har betegnet for oss. Hvis vi får høre om igjen sangen fra navnet slik den lød i en fjern vår, kan vi i et glimt gjøre som med de små tubene man bruker når man maler, og trykke ut den presise, glemte, mystiske og friske nyansen fra dager som vi trodde vi husket når vi på dårlige maleres vis spente ut hele vår fortid på samme lerret og ga det den frivillige erindringens konvensjonelle og alltid like farger. Men hvert av de øyeblikk som inngikk i navnet, og som gjorde det enestående harmonisk og originalt, tok i bruk farger fra den gang som vi ikke lenger kjenner, og som for eksempel fremdeles kan henrykke meg hvis en tilfeldighet lar navnet Guermantes gjenvinne, for et øyeblikk og etter så mange år, den så annerledes klang som det hadde for meg i bryllupet til Mademoiselle Percepied, og gir meg tilbake denne altfor skinnende blanke og nye lilla fargen, som gjorde den unge hertuginnens store halssløyfe så svulmende fløyelsmyk, og hennes øyne, solbelyste av et blått smil, like umulige å plukke som evigblomstrende gravmyrt. Og navnet Guermantes fra den gang er også som en av disse små ballongene som er fylt med oksygen eller en annen gass: Når jeg klarer å få den til å sprekke og slippe ut innholdet, puster jeg inn luften i Combray slik den var det året, på den dagen, iblandet duften av en hagtorn som bølger frem i vindstøtene fra hjørnet av plassen, sikre varsler om regn som fikk solen til skiftevis å forsvinne og å flomme ut over sakristiets røde løper og gi den en egen lysende, nesten rosa fargetone som av geranium, sammen med denne så å si wagnerske sødme i jubelen som gir bryllupsfester et så opphøyd preg. Men selv utenom sjeldne øyeblikk som disse, da vi plutselig føler at den opprinnelige substans sitrer og gjenfinner sin form, at den meisles ut av stavelser som i dag er døde, og selv om navnene, i dagliglivets svimlende virvel der de bare har en rent praktisk funksjon, er like fargeløse som en spraglete snurrebass som dreier så fort at den virker helt grå, så er det til gjengjeld slik at når vi i våre dagdrømmer forsøker å gripe tilbake til fortiden, når vi prøver å stanse den uopphørlige bevegelsen vi er trukket med i, da får vi litt etter litt gjense, på rekke og rad, men likevel helt adskilt fra hverandre, alle de skiftende farger som et enkelt navn holdt frem for oss i løpet av vårt liv.

Riktignok vet jeg ingenting om den form som steg frem for mitt blikk den gang jeg ble bysset i søvn til den gamle sangen Gloire à la marquise de Guermantes, av min amme som antagelig like lite ante hvem den var laget for som jeg selv gjør det i dag, eller når marskalken, gamle Monsieur de Guermantes, noen år senere fylte min barnepike med stolthet der han stanset opp på Champs-Elysées med ordene: «For et vakkert barn!» mens han fisket en sjokoladepastill opp fra en eske i lommen. Disse årene fra min første barndom er ikke lenger noen del av meg selv, de er utvendige for meg, og det eneste middel til å få vite noe om dem – i likhet med det som hendte før vi ble født – er andre menneskers beretninger. Men senere finner jeg, for dette ene og samme navnets nærvær i min bevissthet, syv eller åtte forskjellige fremtoninger; de første var de vakreste: Konfrontert med virkeligheten ble min drøm tvunget til å oppgi en stilling den ikke lenger kunne holde, den måtte forskanse seg et lite stykke bakenfor, inntil den ble nødt til å trekke seg enda lenger tilbake. Og samtidig med Madame de Guermantes’ egen person skiftet hennes bolig, som på sin side også var utgått fra dette navnet som fra tid til annen ble befruktet av en eller annen bemerkning jeg hørte, og som forvandlet mine drømmer; denne boligen gjenga dem i selve sine steinflater som hadde fått speileffekt, lik overflaten på en sky eller en innsjø. Et todimensjonalt borgtårn som bare var et bånd av oransjefarget lys, og høyt der oppe borgherren og hans frue som befalte over sine vasallers liv og død, hadde måttet vike – helt ved enden av denne «veien til Guermantes» hvor jeg så mange ettermiddager hadde gått langs Vivonne sammen med mine foreldre – for disse markene med brusende bekker hvor hertuginnen lærte meg å fiske ørret og fortalte meg navnet på de blomstene som hang i fiolette og rødlige klaser på de lave murene omkring; deretter hadde det vært den poetiske landeiendommen, nedarvet gjennom generasjoner, der Guermantenes hovmodige ætt, lik et gulnet og rikt utskåret tårn som står støtt gjennom århundrene, allerede hevet seg over Frankrike den gang himmelen fremdeles var tom der hvor Notre-Dame de Paris og Notre-Dame de Chartres senere skulle skyte opp, og før katedralens skip ennå hadde strandet på toppen av Laon-høyden, lik Noas ark på toppen av Ararat, fylt av patriarker og rettferdige som lener seg engstelig ut av vinduene for å se om Guds vrede har lagt seg, lastet med alle plantesortene som skal spre seg ut over jorden og breddfull av dyr som myldrer frem til og med fra tårnene, med fredelige okser vandrende omkring på taket mens de skuer ut over slettene i Champagne; den gang man ennå ikke, hvis man forlot Beauvais tidlig på kvelden, kunne se katedralens svarte, forgrenete vinger følge en på veien i sakte dreiende perspektiv, spent ut mot solnedgangens gylne lerret. Dette Guermantes var som stedet for en roman, et fantasilandskap som jeg hadde vanskelig for å forestille meg og dermed desto større lengsel etter å trenge inn i, der det lå innesluttet mellom virkelige veier og marker som plutselig ville komme til å anta heraldiske trekk, knapt en mils vei fra en jernbanestasjon; jeg husket navnene på nabolandsbyene, som om de hadde ligget ved foten av Parnassos eller Helikon, og de forekom meg kostelige som materielle betingelser – innenfor den topografiske vitenskapens område – for å frembringe et uforklarlig fenomen. Jeg gjenså våpenskjoldene som var malt på de nederste partiene av kirkevinduene i Combray, og som gjennom århundrene var blitt fylt med alle de adelstitler som dette berømte hus, gjennom ekteskap eller erobring, hadde trukket til seg fra alle kanter av Tyskland, Italia og Frankrike: veldige landområder i nord, mektige byer i syd, som var blitt forenet og sammensmeltet i Guermantes og som, frigjort fra sin materialitet, på allegorisk vis hadde skrevet inn sitt tårn i sinober eller sitt slott i sølv på den asurblå flaten. Jeg hadde hørt snakk om Guermantenes berømte tapisserier og jeg så dem for meg, middelalderske og blå, litt tykke, avtegne seg som en sky over det amarantrøde og legendariske navnet, foran den eldgamle skogen der Childebert så ofte dro ut på jakt; og det forekom meg overflødig å reise, for jeg ville jo trenge inn i hemmeligheten bak denne ytterste synsrand, bak århundrenes fjerne horisont bare ved et øyeblikks møte i Paris med Madame de Guermantes, fruen til slottet og damen av innsjøen, som om hennes ansikt og ord måtte være i besittelse av eikeskogens og vannkantens stedlige fortryllelse og de samme mangehundreårige særegenheter som hennes arkivers gamle sedvanelovsamling. Men så var jeg blitt kjent med Saint-Loup; han hadde fortalt meg at slottet ikke ble kalt Guermantes før i det syttende århundre, da hans familie hadde overtatt det. Inntil da hadde familien holdt til i omegnen, og adelstittelen skrev seg ikke fra dette distriktet. Landsbyen Guermantes hadde fått sitt navn fra slottet og var blitt anlagt senere; og for ikke å ødelegge utsikten fra det, var den underlagt en servitutt som stadig var gjeldende, og som bestemte gatenes traseer og begrenset husenes høyde. Når det gjaldt tapisseriene, var de laget av Boucher, innkjøpt i det nittende århundre av en Guermantes som var kunstelsker, og de hang ved siden av noen triste jaktbilder som han selv hadde malt, i en meget smakløs salong som var drapert med plysj og adrianopelrødt bomullsstoff. Gjennom disse avsløringene hadde Saint-Loup innført i slottet elementer som var fremmede for navnet Guermantes, og som gjorde at jeg ikke kunne fortsette å bygge bare på stavelsenes klang for å forestille meg bygningens murverk. Da var slottet som speilet seg i sin egen sjø blitt visket ut fra dypet av dette navnet, og den bolig jeg nå forestilte meg omkring Madame de Guermantes, var hennes palé i Paris, Guermantes-paleet, gjennomsiktig som navnet, for ingenting stofflig eller tett kom og tildekket den gjennomskinnelige flaten. Likesom kirken ikke bare betegner kirkebygningen, men også de troendes forsamling, slik innbefattet dette Guermantes-paleet alle dem som delte hertuginnens liv; men disse nære vennene som jeg aldri hadde sett, var ikke annet enn berømte og poetiske navn for meg; og i og med at deres venner igjen også var rene navn, kunne de bare forstørre og skjerme hertuginnens mysterium ved å bre ut omkring henne en veldig, lysende ring, som i høyden avtok litt i styrke utover mot kantene.

Ved hennes selskaper kunne jeg ikke se for meg at gjestene hadde kropp, mustasjer eller støvler, heller ikke at de sa noe som var banalt, ja, ikke engang noe originalt på en menneskelig og rasjonell måte; og siden denne strømvirvel av navn slik avsatte mindre materie omkring den saksiske porselensfiguren Madame de Guermantes enn en spøkelsesmiddag eller et gjengangerball kunne gjort, forble hennes glasspalé gjennomsiktig som et vitrineskap. Senere, da Saint-Loup hadde underholdt meg om kusinens kapellan og gartnere, var Guermantes-paleet blitt – som Louvre skal ha vært i riktig gamle dager – et slags slott som, i kraft av en eldgammel og merkelig nok stadig bestående rett, var omgitt midt i selve Paris av sine egne, nedarvede marker, som fortsatt var underlagt hertuginnens føydale herredømme. Men denne siste boligen gikk også opp i luft da vi flyttet inn like i nærheten av Madame de Villeparisis i en av naboleilighetene til Madame de Guermantes, i en fløy av hennes palé. Det var en av disse gamle residenser som det kanskje finnes noen av fremdeles, og hvor man langs sidene av gårdsrommet – enten det var avleiringer etter demokratiets stigende bølge eller arv fra tidligere tider da håndverkere av alle slag var samlet omkring lensherren – ofte kunne finne butikker og verksteder, til og med en skomaker eller en skredder, i likhet med disse sjappene som lener seg opp mot katedralenes murer og som ingeniørenes estetikk har unnlatt å fjerne, en portner som flikket sko og samtidig holdt høns og dyrket blomster – og innerst, i den delen som utgjorde paleet, en «grevinne», som når hun dro ut i sin gamle kalesjevogn med tospann og hadde pyntet sin hatt med en kvast blomkarse som kunne ha forvillet seg ut av portnerens lille hage (medbringende også, ved siden av kusken, en lakei som gikk av og leverte hennes visittkort i hvert av kvartalets aristokratiske hus), smilte og vinket både til portnerens barn og til de borgerlige leieboerne som passerte i samme stund, og slik gjorde hun i sin nedlatende høflighet og egalitære overlegenhet ingen forskjell på dem.

I det huset der vi nå var flyttet inn, var den fornemme damen innerst i gårdsrommet en hertuginne, elegant og fremdeles ung. Det var Madame de Guermantes, og takket være Françoise fikk jeg nokså snart vite mer om paleet. Familien Guermantes (som Françoise gjerne betegnet som «de nedenunder» eller «de der nede») var nemlig hennes stadige beskjeftigelse, helt fra morgentimene når hun stelte min mors hår og ikke kunne motstå å kaste et forbudent og hastig blikk ned i gården, for så å erklære: «Se, der kommer to nonner gående, de skal sikkert til dem nedenunder», eller: «Å, for noen fine fasaner i kjøkkenvinduet! Man trenger ikke lure på hvor de kommer fra, det er nok hertugen selv som har vært ute på jakt», inntil kvelden, når hun kom med det jeg trengte til natten og fikk høre klangen fra et piano eller ekkoet av en sang: «Nå har de visst gjester der nede, i kveld blir det fest og moro»; og i Françoises regelmessige ansikt, under håret som nå var hvitt, kom et lystig og tekkelig smil fra hennes unge dager og satte for et øyeblikk hvert av trekkene på deres rette plass, avstemte dem i en fin og forseggjort orden, som foran en turdans.

Men det øyeblikk i Guermantenes liv som interesserte Françoise mest, som ga henne den dypeste tilfredsstillelse og samtidig også den største sorg, var nettopp det øyeblikk da porten ble åpnet på vidt gap og hertuginnen steg opp i sin kalesjevogn. Det var vanligvis like etter at tjenestefolkene hos oss hadde avsluttet forrettelsen av den høytidelige offerhandling som ingen måtte avbryte, nemlig deres lunsjmåltid, og som gjorde dem så hellig utilnærmelige at selv ikke min far ville dristet seg til å ringe på dem, for øvrig vel vitende om at man ville reagert like lite på det femte forsøket som på det første og at han følgelig ville ha forløpt seg helt forgjeves, men ikke uten kjedelige konsekvenser for ham selv. For Françoise (som etter at hun var blitt gammel benyttet enhver anledning til å anlegge hva man kaller en passende mine) ville ikke unnlatt å vise ham hele resten av dagen et ansikt dekket med små røde og kileformete, helt uleselige skrifttegn som brettet ut den lange fortegnelsen over hennes klagemål og de dypeste grunner til hennes misnøye. Hun videreutviklet dem for øvrig i lange enetaler, men uten at vi kunne skjelne de enkelte ordene. Hun kalte det – noe hun mente måtte være ytterst krenkende og sårende for oss – «å lese stille messer hele den hellige søndagen».

Når de siste riter var avsluttet, skjenket Françoise, som likesom i oldkirken både forrettet og var en av de troende, et siste glass vin til seg selv, løste servietten hun hadde om halsen, brettet den sammen mens hun tørket noen dråper rødfarget vann og kaffe fra munnen, puttet den inn i serviettringen, avviste med sorgtungt blikk «sin» unge lakei som ville vise sin tjenesteiver og spurte: «Skal det ikke være litt mer av disse deilige druene, Madame?», og gikk straks for å åpne vinduet, under påskudd av at det var altfor varmt i «dette elendige kjøkkenet». Ved behendig å kaste et likegyldig blikk ned på gårdsplassen, samtidig som hun skjøv opp vinduet og trakk inn litt frisk luft, innhentet hun i all hast den opplysning at hertuginnen ennå ikke var ferdig, omfattet et øyeblikk med sine foraktfulle og lidenskapelig interesserte blikk den forspente vognen, og etter at hennes øyne hadde gitt de jordiske ting denne korte oppmerksomhet, hevet hun dem mot himmelen som hun skjønte måtte være skyfri på grunn av den milde luften og varmen fra solen; og hun betraktet det hjørnet av taket hvor det hver vår, rett ovenfor skorsteinen til mitt rom, kom duer som bygget seg rede, og som lignet helt på dem som pleide å kurre utenfor kjøkkenet hennes i Combray.

«Åh! Combray! Combray!» utbrøt hun. (Og den nesten syngende tonen i denne påkallelsen ville kanskje, i like høy grad som hennes ansikts rene trekk kunne tilhørt en kvinne fra Arles, ha fått noen til å tro at Françoise egentlig hørte hjemme helt syd i Frankrike, og at det tapte hjemlandet hun sørget over, i virkeligheten var et adoptivfedreland. Men da ville man nok vært på villspor, for det kan virke som om alle provinser har sitt «Syden»; og hvor ofte støter man ikke på mennesker fra Savoie eller Bretagne som oppviser alle de myke overganger mellom lange og korte stavelser som kjennetegner sydfransk tale?) «Åh, Combray, når får jeg se deg igjen, du arme fedrene jord! Når får jeg komme tilbake og sitte hele den hellige dag under dine hagtorntrær og våre stakkars syriner og høre bokfinken synge og Vivonne mumle akkurat som et menneske hvisker, istedenfor den elendige klokken til den unge herren som aldri lar det gå så mye som en halvtime før han skal ha meg til å løpe bortover denne djevelske gangen. Og enda synes han ikke jeg kommer fort nok, han forlanger visst at man skal høre klokken før han har ringt, og hvis han må vente i ett minutt, blir han sint som en tyrk. Åh, stakkars Combray! Kanskje jeg ikke får se deg før jeg er død, når jeg skal kastes som en stein ned i gravens dyp. Da kan jeg ikke lenger kjenne lukten av dine deilige, hvite hagtornblomster. Men selv i dødens søvn skal jeg nok fortsette å høre de tre klokkeslagene som har vært min forbannelse i livet.»

Men hun ble avbrutt av skredderen nede i gården, han som en gang hadde gjort et så fordelaktig inntrykk på min bestemor da hun hadde vært på besøk hos Madame de Villeparisis, og som nå hadde erobret en like høy plass i Françoises aktelse. Han hadde sett opp da han hørte at et vindu hos oss ble åpnet, ettersom han sto der allerede for å påkalle sin nabos oppmerksomhet og si god dag til henne. Til ære for Monsieur Jupien kom da den sarte ungpiken som Françoise en gang hadde vært til syne, og foredlet et øyeblikk vår gamle kokkepikes surmulende ansikt, som alderen, det dårlige humøret og varmen fra stekeovnen hadde preget og gjort grovt og tungt; og det var med en inntagende blanding av forbehold, fortrolighet og bluferdighet at hun sendte skredderen en yndefull hilsen, men uten å si et ord, for selv om hun overtrådte mors påbud og tillot seg å kikke ned i gården, ville hun aldri ha våget å trosse dem i en slik grad at hun snakket gjennom vinduet, for det ville ifølge henne selv ha gjort henne fortjent til «en hel gardinpreken fra Madame». Hun nikket mot den forspente kalesjevognen, med en mine som om hun sa: «Fine hester, ikke sant?» men samtidig mumlet hun: «For et gammelt skaberakk!» Hun visste at han ville svare med å sette hånden for munnen så han kunne bli hørt selv om han snakket med lav stemme: «Det kunne dere også hatt om dere ville, og kanskje enda flere, men dere bryr dere ikke om den slags.»

Og etter en unnselig, vag og henrykt gest som betydde omtrent: «Hver sin smak, her holder vi på enkelheten», lukket Françoise vinduet, av frykt for at min mor skulle komme. Dette «dere» som kunne hatt flere hester enn familien Guermantes, var oss, men Jupien gjorde helt rett i å si «dere», for med unntak av visse rent personlige tilfredsstillelser (som den å hevde med en irriterende hånlatter når hun hostet i ett sett og hele huset var redd for å bli smittet, at hun ikke var forkjølet) var Françoise lik en av disse plantene som har smeltet så helt sammen med det dyret som både fanger, spiser og fordøyer maten for dem, at de mottar all føde når den er i siste stadium og aller lettest å oppta: Hun levde i symbiose med oss. Det var vi, med vår verdighet og formue, vår livsførsel og posisjon som måtte sørge for de forfengelige gleder som – sammen med retten til fritt å utøve lunsj-kultusen i overensstemmelse med gammel sedvane, herunder den påfølgende luftestunden i vinduet, en liten ekstrarunde i strøket når hun var ute og handlet og en fristund hver søndag for å besøke sin niese – utgjorde den uunnværlige andel av tilfredshet i hennes tilværelse. Så man forstår at i et hus hvor alle min fars ærestitler ennå ikke var kjent, hadde Françoise vært nær ved å omkomme de første dagene, som offer for et onde som hun selv kalte fortvilelse, men fortvilelse i den sterke betydning som ordet har hos Corneille, eller i pennen til disse soldatene som ender med å ta livet av seg fordi de «fortviler» av lengsel etter sin kjæreste eller sitt hjemsted. Françoises fortvilelse var raskt blitt helbredet nettopp av Jupien, for han skaffet henne straks en glede som var like sterk og mer utsøkt enn den hun kunne hatt hvis vi hadde besluttet oss til å anskaffe vogn. «Virkelig greie mennesker, disse Juliens (Françoise assimilerte gjerne alle nye ord med dem hun allerede kjente), virkelig hyggelige, man kan se det på dem.» Jupien visste da også både selv å forstå og å bringe videre til alle som ville høre på ham, at om vi ikke hadde noe kjøretøy, var det fordi vi ikke ville. Denne vennen til Françoise var lite hjemme, for han hadde klart å få en stilling i et ministerium. Etter først å ha drevet med søm av vester sammen med «jentungen», hun som min bestemor hadde tatt for hans datter, hadde han mistet interessen for dette yrket, og etter hvert som den unge piken mens hun ennå var nesten bare et barn utmerket godt klarte å reparere et skjørt, som den gang min bestemor hadde vært på besøk hos Madame de Villeparisis, var hun gått over til å sy dameklær med skjørt som spesialitet. Etter først å ha gått til hånde hos en sydame og satt til å sy et sting her, sette på en kappe der, feste en knapp eller en trykknapp, avpasse hektene på et belte, hadde hun raskt avansert til å bli annensyerske, dernest første, og etter at hun hadde fått seg en kundekrets av fruer fra det beste selskap, arbeidet hun nå hjemme hos seg selv, det vil si i gården hos oss, som oftest sammen med en eller to venninner fra systuen som hun brukte som lærlinger. Fra da av hadde Jupiens nærvær vært mindre påkrevd. Riktignok ble vel den unge piken, som nå var blitt voksen, nødt til å sy også en vest en gang imellom. Men hun fikk hjelp av venninnene og klarte seg med det. Derfor hadde Jupien, hennes onkel, søkt på en stilling. Først arbeidet han ikke lenger enn til klokken tolv, men så, da han hadde overtatt for godt etter den funksjonæren som han først bare hadde assistert, kom han ikke hjem før til middag. Hans ansettelse på full tid skjedde heldigvis først noen uker etter at vi hadde flyttet inn, slik at Jupiens elskverdighet fikk utfoldet seg lenge nok til å hjelpe Françoise gjennom den første, vanskelige tiden uten for store lidelser. Men uten å undervurdere hvor nyttig Jupien var for Françoise, som en slags «overgangsmedisin», må jeg innrømme at jeg selv ikke likte ham noe særlig i begynnelsen. Det gode inntrykk som hans runde kinn og rødmussete hud kunne gitt, ble på nærmere hold ødelagt av et lidende, sorgtynget og drømmende blikk som syntes å tyde på at han var alvorlig syk eller nettopp hadde hatt en stor sorg. Det var så langt fra å være tilfelle, og når han snakket – noe han for øvrig gjorde helt perfekt – var han snarere kjølig og spottende. Denne manglende overensstemmelse mellom blikk og tale fikk ham til å virke falsk på en måte som ikke var sympatisk, og av dette var han visst like plaget som en gjest iført vanlig dress i et selskap hvor alle andre opptrer i snippkjole, eller én som i samtale med en kongelig person ikke vet hvordan han skal tiltale vedkommende og løser problemet ved å snakke minst mulig. Jupiens tale – og dette er bare en sammenligning – var imidlertid full av vidd. Jeg oppdaget fort at han var i besittelse av en sjelden intelligens (noe som kanskje hadde sammenheng med dette blikket som helt tok luven fra resten av ansiktet, men som man ikke lenger la merke til når man kjente ham) og en av de mest naturlige litterære begavelser jeg noen gang har opplevd å møte, i den forstand at han, sannsynligvis uten noen dannelse og bare ut fra en overfladisk gjennomlesning av noen få verker, eide eller hadde tilegnet seg språkets aller mest spissfindige konstruksjoner. De mest begavede mennesker jeg hadde kjent var alle døde helt unge. Derfor var jeg overbevist om at Jupiens liv snart ville komme til en ende. Han var både gavmild og hjelpsom, og oppfylt av de fineste og mest uegennyttige følelser. For Françoise hadde han fort sluttet å være uunnværlig. Hun hadde lært seg å overta hans funksjon.

Selv når en kjøpmann eller et bud kom med en pakke til oss, benyttet Françoise så snedig den korte stunden han oppholdt seg på kjøkkenet mens han ventet på min mors svar – samtidig som hun forega ikke å ta notis av ham og bare med fraværende mine viste ham en stol mens hun fortsatte sitt eget arbeid – at det var meget sjelden han gikk sin vei uten for evige tider å ha fått prentet inn den visshet at «når vi ikke hadde noen, var det fordi vi ikke ville». Når hun for øvrig fant det så viktig at man visste at vi «hadde penger», at vi var rike, var ikke det fordi rikdom i seg selv, rikdom uten dyd, var det høyeste gode i Françoises øyne; men dyd uten rikdom var heller ikke hennes ideal. For henne var rikdommen en slags nødvendig forutsetning for dyden, som uten den ville vært både uten verdi og sjarmløs. Hun gjorde så liten forskjell på de to at hun hadde endt med å tillegge den ene den andres egenskaper, med å forlange en viss velvære av dyden og finne mye oppbyggelig i rikdommen.

Når vinduet var blitt lukket igjen, temmelig raskt (hvis ikke ville min mor, lot det til, ha «skjelt henne ut etter noter»), begynte Françoise med et sukk å rydde av kjøkkenbordet.

«Det bor noen Guermantes i Rue de la Chaise,» sa kammertjeneren. «Jeg hadde en venn som arbeidet der, han var annenkusk hos dem. Og jeg vet om en annen, ikke kameraten min, men svogeren hans igjen, som hadde vært i det militære sammen med en som var stallgutt hos baronen av Guermantes. ’Og uansett, kom deg i gang, det er ikke min far!’» tilføyde han, for akkurat som han pleide å nynne på årets ferske refrenger, hadde han for vane å spekke sin tale med de nyeste vitsene.

Med sine trette, gamle øyne, som for øvrig så alt fra Combray i en fjern dis, skjelnet ikke Françoise morsomheten i disse ordene, men hun skjønte at det måtte være en, for de var uten forbindelse med det andre han sa, og var blitt fremkastet med styrke av en hun kjente som en spøkefugl. Derfor smilte hun velvillig som om hun sa: «Han er seg selv lik, denne Victor.» Hun var forresten lykkelig, for hun visste at å høre slike vittigheter var fjernt, men likevel tydelig forbundet med disse aktverdige sosiale gleder som fikk folk av alle kategorier til å skynde seg å kle seg om, til å trosse faren for å pådra seg en forkjølelse. Hun trodde dessuten at hun kunne betrakte kammertjeneren som en venn, for han ble aldri lei av å gi henne indignerte skildringer av de forferdelige tiltak som Republikken snart ville iverksette mot prestene. Françoise hadde ennå ikke forstått at våre verste fiender ikke er de som sier oss imot og prøver å påvirke oss, men disse andre som forstørrer eller finner opp nyheter som er egnet til å skremme oss, og som vokter seg vel for å gi oss en forklaring som kunne minske vår smerte og kanskje gi oss en viss respekt for denne motparten som de tvert om, for å gjøre vår fortvilelse fullkommen, bestreber seg på å fremstille som på én gang skrekkelig og uovervinnelig.

«Hertuginnen er nok inngiftet med hele den forsamlingen,» sa Françoise og tok opp igjen samtalen der den hadde stoppet ved Guermantene i Rue de la Chaise, slik man tar opp igjen et tema i andanten. «Jeg husker ikke hvem det var som sa til meg at en av dem hadde giftet seg med søskenbarnet til hertugen. Iallfall er de ’familiære’ med dem. Guermantes er en stor slekt!» tilføyde hun ærbødig, idet hun grunnet denne slektens storhet på medlemmenes antall så vel som på deres berømmelse, slik Pascal grunner religionens sannhet både på fornuften og på Skriftens autoritet. For siden hun ikke hadde mer enn dette ene ordet «stor» for begge tingene, forekom det henne at de var ett og det samme: I likhet med visse edelstener hadde Françoises ordforråd enkelte steder en feil som kastet sin mørke skygge langt inn i hennes tanker.

«Jeg lurer på om det er dem som har slottet sitt i Guermantes, fire mil fra Combray, for da er de i slekt med søskenbarnet deres også, hun fra Alger.» (Min mor og jeg lurte lenge på hvem dette søskenbarnet fra Alger kunne være, inntil vi endelig forsto at Françoise med Alger mente byen Angers. Det som er fjernt kan være mer kjent for oss enn det som er nært. Françoise, som kjente navnet Alger på grunn av noen forferdelige dadler som vi pleide å få i nyttårsgave, hadde aldri hørt navnet Angers. I likhet med hele det franske språk, og særlig stedsnavnene, var språket hennes fullt av feil.) «Jeg ville prate om det med hovmesteren deres … Hva er det man sier til ham igjen?» avbrøt hun seg selv, som om hun stilte seg et etikettespørsmål; så svarte hun på det selv: «Ja visst! det er Antoine man skal si», som om Antoine hadde vært en tittel. «Han er nok den som kunne fortalt meg det, men han er så stor på det, en ordentlig pedant er han, man skulle tro han hadde slukt sin egen tunge eller glemt å lære seg å snakke. Han gir ikke svar engang når man snakker til ham,» tilføyde Françoise, som sa «gi svar» på samme måte som Madame de Sévigné. «Men forresten,» la hun til uten særlig overbevisning, «når jeg bare har orden på mine egne saker, legger jeg meg ikke opp i andres. Men det er ikke bra, det vil jeg bare ha sagt. Og så er han ingen modig mann.» (Denne dommen kunne tydet på at Françoise hadde ombestemt seg med hensyn til mot, som i Combray ifølge henne forvandlet menneskene til ville dyr; men det var slett ikke tilfelle. Modig betydde rett og slett arbeidsom.) «De sier også at han stjeler som en ravn, men man skal ikke tro på alt som blir sagt. Her i huset må alle tjenerne slutte på grunn av portnerne, de er misunnelige og sladrer på dem til hertuginnen. Men man kan gjerne si at han er en ordentlig lathans denne Antoine, og hans ’Antoinesse’ er ikke bedre,» tilføyde Françoise, som for å finne en hunkjønnsform til navnet Antoine som betegnelse for hovmesterens kone, antagelig hadde støtte for sin grammatiske kreativitet i et ubevisst minne om chanoine og chanoinesse i sitt grammatikalske ordforråd. Det var ikke noe dårlig funn. Like ved Notre-Dame finnes det fremdeles en gate som heter Rue Chanoinesse, og som hadde fått sitt navn (fordi den en gang var bebodd av bare kanniker) av disse fordums franskmenn som i virkeligheten var Françoises samtidige. Et øyeblikk etter fikk man for øvrig et nytt eksempel på denne dannelsen av hunkjønnsformer, for Françoise tilføyde: «Men det er klart og opplagt at det er hertuginnen som eier slottet i Guermantes. Og det er Madame som er mairesse på stedet. Det er noe, det.»

«Ja, det er klart at det må være noe,» sa lakeien som ikke hadde oppfattet ironien.

«Hva, tror du det kan være noe, gutt? For mennesker som dem er det mindre enn ingenting å være maire og mairesse. Men det skal jeg iallfall si at hadde det vært meg som eide slottet i Guermantes, så skulle man ikke sett mye til meg her i Paris. Ikke begriper jeg hvordan herskapsfolk som Monsieur og Madame kan få seg til å bli i denne elendige byen istedenfor å dra fluksens til Combray så snart de kan, når ingen hindrer dem og de har nok å leve av. Hva er det de går og venter på, de som har alt de trenger, kanskje de venter på at de først skal dø? Å, om jeg bare hadde hatt til det tørre brød, og litt til ved å fyre med om vinteren, så skulle jeg for lengst vært hjemme i min brors gamle hus i Combray. Der føler man iallfall at man lever, der stirrer man ikke inn i alle disse husveggene, og om natten er det så stille at man kan høre froskene kvekke på mils avstand.»

«Det må virkelig være skjønt, Madame!» utbrøt den unge lakeien begeistret, som om denne siste detaljen hadde vært like spesiell for Combray som gondolene for Venezia.

Ettersom han ikke hadde vært så lenge i huset som kammertjeneren, snakket han for øvrig til Françoise om ting som interesserte ikke først og fremst ham selv, men henne. Og Françoise, som trakk på øyenbrynene når man kalte henne kokkepike, hadde for denne lakeien, som omtalte henne som «husbestyrerinne», den samme spesielle forkjærlighet som visse annenrangs prinser nærer for unge og velvillig innstilte personer som titulerer dem med Kongelig Høyhet.

«Man vet iallfall hva man driver på med og hvilken årstid man lever i. Det er ikke som her, hvor selv en ynkelig liten smørblomst er like sjelden til påske som til jul, og hvor jeg ikke hører den fjerneste lyd av en angelus-klokke når jeg skal komme meg opp av sengen med min gamle kropp. Der nede hører man hver time, det er bare en enslig klokke, men du sier til deg selv: ’Nå kommer min bror hjem fra utmarken’, du ser dagslyset som blir svakere, så ringer de for å velsigne avlingen, og du har ennå tid til å snu deg rundt før du må tenne lampen. Men her er det dag, så er det natt, og man går til sengs uten å kunne mæle mer enn dyr om hva man har gjort.»

«Méséglise er visst også et vakkert sted, Madame,» avbrøt den unge lakeien som fant ut at konversasjonen tok en vel abstrakt vending, og som tilfeldigvis husket at han hadde hørt oss snakke om Méséglise ved bordet.

«Åh, Méséglise,» sa Françoise med det brede smilet man alltid fremkalte på leppene hennes når man uttalte navnene Méséglise, Combray, Tansonville. De var så til de grader en del av hennes egen tilværelse, at når hun støtte på dem utenfor seg selv, når hun hørte dem i en samtale, følte hun en munterhet som ikke var fjern fra den som en lærer kan vekke i klasserommet når han hentyder til en eller annen samtidsfigur hvis navn elevene aldri ville trodd de skulle få høre fra et ærverdig kateter. Hennes glede skyldtes også følelsen av at disse stedene var noe helt annet for henne enn for andre, de var gamle venner som man har hatt mang en god stund sammen med; og hun smilte til dem som om de var levende vesener, fordi hun gjenfant i dem så mye av seg selv.

«Ja, det kan du gjerne si, gutten min, Méséglise er et ganske vakkert sted,» fortsatte hun med en liten latter. «Men hvordan kan det ha seg at du har hørt snakk om Méséglise?»

«Hvordan jeg har hørt om Méséglise? Det er vel en kjent sak; jeg har hørt snakk om Méséglise både tidlig og sent,» svarte han med denne kriminelle unøyaktighet som kjennetegner informatører som, hver gang vi prøver å bringe objektivt på det rene hvilken betydning en ting som angår oss selv kan ha for andre, setter oss ute av stand til å lykkes.

«Ja, jeg skal love deg at det er bedre under kirsebærtrærne der enn foran denne stekeovnen.»

Hun omtalte til og med Eulalie for dem som et godt menneske. Etter at Eulalie var død, hadde Françoise nemlig fullstendig glemt hvor dårlig hun likte henne mens hun levde, slik hun mislikte enhver som ikke hadde mat i huset, som «gikk på tiggerstien», og som etterpå, takket være de rikes gavmildhet, spankulerte omkring og «flottet seg». Hun led ikke lenger under Eulalies snedige fremferd for å oppnå sin ukentlige skilling av min tante. Når det gjaldt denne siste, var det ikke ende på Françoises lovprisninger.

«Det var i selve Combray dere holdt til altså, hos en kusine av Madame?» spurte den unge lakeien.

«Ja, hos Madame Octave, et enestående godt og gudfryktig menneske! Der skal jeg si at det alltid var flust med alt, og bare det beste, ja, hun ynket seg hverken for rapphøns eller fasaner eller noe annet; det kunne gjerne dukke opp fem eller seks personer til middag, kjøtt var det nok av og bare fineste sort, og hvitvin og rødvin og alt som skulle til.» (Françoise brukte verbet «å ynke seg» på samme måte som La Bruyère). «Det var hun som sto for omkostningene, selv om familien kom og ble i måneder, ja, i årevis.» (Denne bemerkningen var uten brodd mot oss, for Françoise tilhørte en tid da ordet «omkostninger» ikke var forbeholdt jussen, men simpelthen betydde utgifter.) «Ja, jeg kan hilse og si at derfra gikk man ikke sulten hjem. Sognepresten sier det hver gang vi ser ham, at er det noen som kan regne med å få komme for Vår Herres åsyn, så er det henne. Stakkars Madame, jeg kan ennå høre henne si til meg med den tynne stemmen sin: ’Françoise, du vet at jeg spiser ingenting selv, men sørg for at de andre får noe riktig godt.’ Det var ikke for sin egen skyld hun sørget for maten, nei. Dere skulle bare ha sett henne, hun veide ikke mer enn en pose kirsebær; det var nesten ikke noe igjen av henne. Men hun ville ikke høre på mine råd, og hun nektet å sende bud på doktoren. Å nei, der var det ingen som bare kastet i seg maten. Og hun ville at tjenestefolkene skulle spise så de kjente det. Her, så sent som i morges, fikk vi knapt nok i oss en brødbit. Alt må skje i hurten og sturten.»

Hun var særlig oppbrakt over at min far skulle ha ristet brød. Hun var overbevist om at det var noe han fant på utelukkende for å plage henne. «Jeg kan si,» istemte den unge lakeien, «at jeg aldri har sett noe lignende!» Han sa det som om han hadde sett alt, som om erfaringer gjennom tusen år hadde gitt ham kunnskap som omfattet alle land og skikker, og overalt var ristet brød fullstendig fraværende. «Ja, ja,» brummet hovmesteren, «alt dette kan godt forandre seg, i Canada skal arbeiderne gå til streik, og Ministeren sa til Monsieur forleden kveld at det har han fått to hundre tusen francs for.» Hovmesteren sa dette uten bebreidelse, ikke fordi han ikke selv var absolutt hederlig, men han trodde at alle politikere var korrupte, og derfor var bestikkelser og misbruk av offentlige midler noe som forekom ham mindre alvorlig enn det minste tyveri. Han lurte ikke engang på om han hadde oppfattet denne historiske bemerkningen riktig, og han var ikke slått av at den skulle være uttalt av den skyldige selv til min far, uten at denne hadde kastet ham på dør. Men Combrays spesielle filosofi hindret Françoise i å fatte noe håp om at streikene i Canada skulle få innvirkning på bruken av ristet brød: «Jeg skal si dere den ting at så lenge verden består, kommer det til å være herskap som får oss til å trave og tjenere som lar seg kommandere.» Til tross for denne teorien om et uopphørlig trav, hadde min mor, som antagelig brukte en annen målestokk for å vurdere lengden på Françoises måltider, allerede i et helt kvarter undret seg: «Men hva i all verden er det de foretar seg, nå har de sittet i over to timer til bords.» Og hun ringte forsiktig to eller tre ganger. Françoise, hennes lakei og hovmesteren hørte klokken, ikke som noen oppfordring og uten å tenke på å reise seg, men allikevel som de første lyder fra instrumenter som stemmes når en konsert snart skal begynne igjen og man forstår at det bare er noen minutter igjen av pausen. Så da ringingen gjentok seg og etter hvert ble mer inntrengende, begynte de å høre etter, i erkjennelse av at det ikke var lenge til de måtte begynne å arbeide igjen, og da en ekstra klangfull plingelyd nådde dem, sukket de dypt og samlet seg til handling, det vil si at lakeien gikk ned for å røyke en sigarett foran gatedøren, og Françoise sa noe i retning av: «De har visst lopper i blodet» og mente oss, før hun gikk opp på kvisten for å rydde sammen sakene sine, mens hovmesteren, som først hadde vært innom mitt rom og hentet seg brevpapir, i all hast avviklet sin private korrespondanse.

Til tross for den overlegne minen til paleets hovmester, hadde Françoise allerede en av de første dagene kunnet fortelle meg at Guermantes-familien bebodde sitt palé ikke i kraft av en eldgammel rett, men av et nokså nytt leieforhold, og at den hagen det vendte ut mot på den andre siden, var nokså liten og lignet alle de andre hagene i nabolaget; og jeg skjønte omsider at der fantes det hverken galge eller befestet mølle, hverken fiskekum, dueslag, bakerovn eller kornkammer, hverken porthus eller broer til å heise, senke eller lukke, hverken obelisker, inskripsjoner eller varder. Men likesom den gang bukten i Balbec hadde tapt sitt mysterium for meg og var blitt bare en tilfeldig del av alt saltvann på kloden og Elstir med ett hadde fått den til å fremstå med et nytt individuelt liv ved å omtale den som Whistlers opalinske golf med de sølvblå harmonier, slik hadde navnet Guermantes under Françoises angrep fått ødelagt den aller siste av alle de boliger som var utgått fra det, inntil en gammel venn av min far bemerket en dag vi snakket om hertuginnen: «Hun har den høyeste posisjonen i Faubourg Saint-Germain, hennes hus er det fremste i Faubourg Saint-Germain.» Saktens var den fremste salongen, det fremste huset i Faubourg Saint-Germain lite å akte i forhold til de andre boligene som jeg i tur og orden hadde drømt om. Men denne boligen – og det skulle bli den siste – hadde fremdeles noe ved seg, så beskjedent det enn måtte være, som hinsides bygningens materialitet skilte seg ut på mystisk vis.

Og det ble enda mer påkrevd for meg å finne mysteriet i Madame de Guermantes’ navn i hennes «salong», hos hennes venner, fordi jeg ikke fant det hos henne selv når jeg så henne gå ut til fots om morgenen, eller i vogn om ettermiddagen. Riktignok hadde hun allerede vist seg for meg i kirken i Combray med kinn som på ingen måte kunne føres tilbake til fargen på navnet Guermantes og ettermiddagene ved bredden av Vivonne, og denne skikkelsen som hadde stått frem for meg i forvandlingens lynglimt, hadde nå glidd inn på plassen etter min ødelagte drøm, lik en svane eller et piletre som en gud eller nymfe har tatt bopel i, og som fra da av vil være underkastet naturens lover og gli over vannflaten eller la sine grener bevege seg i vinden. Men ikke før hadde jeg forlatt henne, så hadde det forsvunne gjenskinnet dannet seg på ny, lik solnedgangens rosa og grønne skjær i virvelen etter en åre som et øyeblikk har brutt det, og i min tankes ensomhet hadde navnet raskt klart å forbinde seg med erindringen om ansiktet. Men nå så jeg henne til stadighet, i vinduet, på gårdsplassen, på gaten; og om jeg ikke klarte å gjenforene henne med navnet Guermantes, å tenke meg at hun var Madame de Guermantes, så var dette noe jeg i det minste ga meg selv skylden for, siden jeg var så lite i stand til å gjennomføre en tankeinnsats av den art; men hun, vår nabo, syntes å begå den samme feil; hva mer var, hun syntes å begå den uten å bry seg om det, uten å kjenne noen av mine skrupler, ja, uten å ha noen mistanke om at det virkelig var en feil. Således røpet Madame de Guermantes’ kjoler den samme trang til å følge moten som om hun, fordi hun trodde hun var blitt en dame som alle andre, traktet etter denne eleganse i klesveien som en ganske alminnelig kvinne kunne oppvise maken til, ja, kanskje til og med overgå; ute på gaten hadde jeg sett henne stirre beundrende på en velkledd skuespillerinne; og om morgenen, idet hun skulle til å gå ut, og som om vanlige menneskers oppfatning kunne være en domstol for henne når hun bare fremhevet hvor vulgære de var ved et øyeblikk å la sitt utilnærmelige liv blandes med deres, fikk jeg enkelte ganger øye på henne foran speilet der hun ivrig, utålmodig og målbevisst, med et alvor som var helt fritt for forstillelse eller ironi, lik en dronning som har gått med på å spille kammerpike i en hoffkomedie, gikk opp i rollen som elegant kvinne, som lå så langt under hennes verdighet; og i mytologisk glemsel om sin opprinnelige storhet forvisset hun seg om at sløret på hatten satt tilstrekkelig stramt, glattet hun på ermene og rettet på kåpen, slik den guddommelige svanen gjør alle sine artsegne bevegelser, holder sine malte øyne på plass på hver deres side av nebbet uten å gi dem det minste glimt av liv, og så plutselig kaster seg over en knapp eller en paraply, som svane, uten å huske at den egentlig er en gud. Men i likhet med den reisende som er skuffet over førsteinntrykket av en by, og som tenker at han kanskje vil få mer sans for den når han har besøkt museene, blitt kjent med befolkningen, arbeidet i bibliotekene, sa jeg til meg selv at hvis jeg hadde fått innpass hos Madame de Guermantes, hvis jeg hadde tilhørt hennes vennekrets, hvis jeg kunne komme inn i hennes tilværelse, ville jeg bli kjent med det som hennes navn, under sitt skinnende oransje hylster, virkelig og helt objektivt inneholdt for alle andre, siden min fars venn jo hadde sagt at Guermantes-kretsen var noe helt for seg selv innenfor Faubourg Saint-Germain.

Det liv som jeg tenkte meg at man førte der, strømmet fra en kilde som var så forskjellig fra den vanlige erfaring og forekom meg å måtte være så spesielt, at jeg i hertuginnens selskaper ikke kunne ha forestilt meg mennesker som jeg selv en gang hadde møtt, mennesker som virkelig eksisterte. For siden de ikke plutselig kunne forandre natur, ville de på dette stedet ha kommet med uttalelser som lignet dem jeg hadde hørt før; deres samtalepartnere ville kanskje ha nedverdiget seg til å svare på samme menneskespråk; og i løpet av en kveld i den fremste salongen i Faubourg Saint-Germain ville det forekommet øyeblikk som jeg allerede hadde opplevd. Hvilket var umulig. Jeg hadde all grunn til å føle meg forvirret, og Kristi legemes nærvær i alterbrødet var ikke et mørkere mysterium for meg enn Faubourg Saint-Germains fremste salong på høyre bredd der jeg om morgenen fra mitt værelse kunne høre at de banket møblene. Men selv om den demarkasjonslinjen som skilte meg fra Faubourg Saint-Germain bare eksisterte som idé, var dette noe som fikk den til å bli bare enda virkeligere for meg; jeg følte at det allerede var Faubourg Saint-Germain når jeg så Guermantenes dørmatte ligge der på den andre siden av Ekvator, en matte som ifølge min mor var i elendig forfatning, noe hun hadde tillatt seg å påpeke en dag døren hadde stått åpen og hun også hadde fått øye på den. For øvrig, denne spisestuen og dette mørke galleriet med sine røde plysjmøbler som jeg av og til kunne skimte fra kjøkkenvinduet hos oss, måtte nødvendigvis eie Faubourg Saint-Germains hemmelige sjarm, utgjøre en organisk del av den, være geografisk situert der, siden det å ha vært gjest i denne spisestuen, var det samme som å ha vært i Faubourg Saint-Germain og ha innåndet dens spesielle atmosfære, ja, siden de personer som satte seg ved siden av Madame de Guermantes på skinnsofaen i galleriet før de skulle gå til bords, alle tilhørte Faubourg Saint-Germain. Riktignok kunne man vel også andre steder enn i Le Faubourg ved visse tilstelninger møte, majestetisk kneisende midt blant det elegante selskapslivs vulgære hop, en av disse herrer som går i ett med sitt navn og som, når man forsøker å forestille seg dem, skiftevis antar skikkelse av en ridderturnering eller en kongelig skog. Men her, i den fremste salongen i Faubourg Saint-Germain, i det mørke galleriet, var det ingen andre enn dem. De var de søyler av edelt materiale som holdt tempelet oppe. Selv til en enkel vennemiddag var det bare blant dem Madame de Guermantes valgte sine gjester, og i middagene for tolv, når de satt der samlet rundt den hvite duken, var de som de forgylte apostelstatuene i Sainte-Chapelle som innvier hostien foran Det hellige alter. Når det gjaldt den lille hagen innenfor de høye murene bak paleet hvor Madame de Guermantes om sommeren serverte likører og appelsinsaft etter middag, kunne jeg ikke tro annet enn at å sitte der mellom klokken ni og klokken elleve om kvelden på hagestolene av jern – like magiske som sofaen av skinn – uten samtidig å innånde den spesielle luften i Faubourg Saint-Germain, var like umulig som å hvile middag i Figuig-oasen uten samtidig å være i Afrika. Det er bare fantasien og troen som er i stand til å skille visse gjenstander og individer fra andre og skape en atmosfære. Akk! det ville nok aldri bli meg forunt å oppleve de pittoreske stedene, klimatiske særegenhetene, lokale severdighetene og alle kunstverkene i Faubourg Saint-Germain. Og jeg måtte nøye meg med å skjelve av opphisselse når jeg fra åpent hav (og uten håp om noensinne å stige i land) fikk øye på – som en fremspringende minaret, en første palme, de første glimt av eksotisk byggekunst eller vegetasjon – den slitte dørmatten på stranden.

Men om Guermantes-paleet for meg begynte ved døren inn til vestibylen, måtte nok de tilliggende herlighetene strekke seg adskillig lenger i hertugens bevissthet, for han lot til å betrakte samtlige leieboere som bønder, oppsittere eller individer som hadde ervervet konfiskert eiendom etter Revolusjonen, altså mennesker man ikke behøvde å ta hensyn til, for om morgenen barberte han seg i nattskjorte foran vinduet, og alt etter om han følte seg varm eller kald, gikk han ned på gårdsplassen i skjorteermene, i pyjamas, i en spesielt fargeglad skotskrutet vest av langhåret ull eller en lys, liten jakke som var kortere enn vesten, og så fikk han en stallknekt til å la en av familiens nyanskaffede hester trave i tømme rundt på plassen. Mer enn én gang ødela hesten butikkvinduet til Jupien, som opprørte hertugen ved å be om erstatning. «Når man betenker alle de velgjerninger hertuginnen gjør i huset og i menigheten, så er det uforskammet av den slubberten å be om noe som helst,» sa Monsieur de Guermantes. Men Jupien holdt på sitt, tydeligvis i villrede om hvilke «velgjerninger» han hadde å takke hertuginnen for. Hun gjorde nok adskillige; men siden det ikke er mulig å la dem omfatte alle mennesker, kan erindringen om å ha hjulpet en enkelt være en tilstrekkelig grunn til å avstå fra å hjelpe en annen, hos hvem man dermed vekker dobbelt forargelse. Ut fra andre synsvinkler enn velgjørenhetens lot for øvrig hertugen til å betrakte hele kvarteret – og det i en meget vid omkrets – som en ren forlengelse av sin egen gårdsplass, en utvidet travbane for sine egne hester. Etter å ha sett hvordan en ny hest løp alene, fikk han den spent for og lot den trave gjennom alle gatene i strøket med stallknekten som løp ved siden av med tøylene, og som lot den passere frem og tilbake foran hertugen der han sto på fortauet, enorm, ruvende, lyskledd, med sigar i munnen, kneisende hode og granskende monokkel, inntil han hoppet opp på setet, overtok tøylene og prøvde hesten selv, hvorpå han dro av gårde med sitt nye forspann for å møte sin elskerinne på Champs-Elysées. I gårdsrommet pleide Monsieur de Guermantes å hilse på to par som mer eller mindre tilhørte hans egen verden: et ektepar som var slektninger av ham, og som i likhet med arbeidsfolk aldri var hjemme for å ta seg av sine barn, for tidlig om morgenen dro hun til «La Schola» for å lære kontrapunkt og fuge, og han til sitt atelier for å arbeide med treskulptur og gyllenlær; dernest var det baron og baronesse Norpois, som alltid var kledd i svart og så ut som en stolutleierske og en begravelsesagent, og som bega seg hjemmefra flere ganger om dagen for å gå i kirken. Han var en nevø av vår venn den forhenværende ambassadøren, som min far nettopp hadde møtt i porten uten å skjønne hvem han kom fra; for min far tenkte at en så betydelig person som hadde pleiet omgang med de mest fremtredende personer i Europa og sannsynligvis var høyt hevet over intetsigende adelstitler, neppe kunne omgås obskure, klerikale og bornerte aristokrater som disse. De hadde ikke bodd lenge i huset; Jupien, som var kommet ut i gårdsrommet for å snakke med ektemannen som akkurat hilste på Monsieur de Guermantes, kalte ham «Monsieur Norpois», idet han ikke var helt sikker på navnet.

«Monsieur Norpois! Tenke seg til! Bare vent, snart kommer dette individet til å kalle Dem medborger Norpois!» utbrøt Monsieur de Guermantes henvendt til baronen. Endelig kunne han få utløp for sin ergrelse over Jupien, som sa «min gode mann» til ham og ikke «herr hertug». En dag Monsieur de Guermantes trengte en opplysning som min far kunne gi ham i kraft av sin stilling, hadde han kommet og presentert seg på den mest elskverdige måte. Fra da av hadde han ofte en eller annen nabotjeneste å be ham om, og så snart han fikk se ham på vei ned trappen, fordypet i tanker som han nødig ville rives ut av, forlot hertugen sine stallknekter, gikk bort til min far på gårdsplassen, rettet på frakkekraven hans med denne tjenesteiver som er nedarvet hos folk som en gang var Kongens kammertjenere, tok hånden hans som han beholdt i sin, kjærtegnet den til og med, for å vise ham, med en kurtisanes manglende bluferdighet, at han gjerne lot ham berøre sin egen kostelige hud, ja, han leide ham i bånd så å si helt ut på gaten der min far, som ikke hadde tenkt på annet enn å komme seg unna, endelig slapp fri. Han hadde også hilst meget hjertelig på oss fra sin vogn en dag vi kom hjem akkurat i det øyeblikk han selv var på vei ut sammen med sin kone; han hadde sikkert nevnt navnet mitt for henne, men hvordan skulle jeg tro at hun hadde merket seg det, eller at hun ville huske hvordan jeg så ut? Og dessuten, for en ynkelig anbefaling å ha blitt omtalt som bare en av hennes leieboere! Da ville det vært gunstigere å møte hertuginnen hos Madame de Villeparisis, som gjennom min bestemor hadde invitert meg til å komme og besøke henne, og som, fordi hun visste at jeg tenkte på å velge en litterær karriere, hadde tilføyd at hos henne ville jeg treffe mange forfattere. Men min far syntes at jeg var vel ung til å delta i selskapslivet; og fordi min helsetilstand stadig bekymret ham, så han helst at jeg ikke skaffet meg nye påskudd til å gå ut.

Siden en av Madame de Guermantes’ lakeier snakket mye med Françoise, fikk jeg høre navnet på noen av salongene der hun vanket; men jeg klarte ikke å se dem for meg: All den stund de var en del av hennes liv, dette livet som jeg bare så gjennom navnet, måtte de vel være ufattelige? «I kveld er det en stor fest med skyggeteater hos prinsessen av Parma,» sa lakeien; «men det blir uten oss, for klokken fem tar Madame toget til Chantilly hvor hun skal være et par dager hos hertugen av Aumale. Men det er kammertjeneren og kammerpiken som blir med, jeg skal være her. Prinsessen av Parma blir nok ikke blid, hun har skrevet til hertuginnen minst fire ganger.»

«Så det blir ingen tur til Guermantes-slottet i år?»

«Nei, det er første året vi ikke skal dit. På grunn av hertugens revmatisme har doktoren forbudt oss å dra dit før det er lagt inn sentralfyr; men før i tiden var vi der hvert eneste år, helt til ut i januar. Hvis sentralfyren ikke blir ferdig, skal Madame kanskje noen dager til Cannes til hertuginnen av Guise, men det er ikke sikkert.»

«Går dere på teater noen ganger, da?»

«Ja bevares, vi går i Operaen, for eksempel på prinsessen av Parmas abonnementsdag, det er en gang i uken; det er visst flotte saker man ser, teaterstykker, operaer, litt av hvert. Hertuginnen har ikke tatt noe abonnement, men vi går dit likevel, en gang i losjen til en venninne av Madame, en annen gang til en annen, og ofte i losjen til prinsessen av Guermantes, hun som er gift med fetteren til hertugen. Hun er søster til hertugen av Bayern … Og nå skal De på’n igjen,» sa lakeien som riktignok identifiserte seg med familien Guermantes, men som likevel hadde en oppfatning av herskaper generelt som satte ham i stand til å behandle Françoise med like stor respekt som om hun hadde vært i huset hos en hertuginne. «De har jammen god helse, Madame.»

«Ja, hadde det bare ikke vært for disse elendige bena! På slettelandet kan det enda gå an (på slettelandet ville si på gårdsplassen, eller i gatene hvor Françoise ikke hadde noe imot å spasere, kort sagt i flatt terreng), men så er det disse djevelske trappene. Farvel, Monsieur, vi sees kanskje igjen i kveld.»

Hun ville svært gjerne snakke mer med denne lakeien, for han hadde fortalt henne at hertugsønner ofte har tittelen prins, som de beholder helt til farens død. En nedarvet begeistring for aristokratiet, ispedd en viss dose av opprør mot det, må være meget sterk hos det franske folk, som ser ut til å få den inn med morsmelken. Françoise kunne høre tale om Napoleons geni eller oppfinnelser som radiotelegrafien uten at det rørte henne og uten at hun et øyeblikk saktnet sine bevegelser der hun raket aske ut av ovnen eller dekket bordet; men hvis hun hørte det minste ymt om skikk og bruk i aristokratiske kretser og for eksempel fikk vite at den yngste sønnen til hertugen av Guermantes vanligvis blir kalt prinsen av Oléron, utbrøt hun: «Noe så fantastisk!» og ble stående helt overveldet, som foran et glassmaleri.

Françoise fikk også vite av kammertjeneren til prinsen av Agrigente, som hun var blitt kjent med fordi han ofte kom med brev til hertuginnen, at han faktisk hadde hørt mye snakk om et ekteskap mellom markien av Saint-Loup og Mademoiselle d’Ambresac, og at det nesten var en avgjort sak.

Denne villaen og denne teaterlosjen, nye beholdere for Madame de Guermantes’ liv, forekom meg ikke mindre eventyrlige enn hennes leilighet. Navn som Guise, Parma og Guermantes-Bavière skilte de steder der hertuginnen oppholdt seg fra alle andre feriesteder og satte sitt preg på alle de selskaper som hjulsporene fra hennes vogn daglig bandt sammen med hennes eget palé. Men om navnene fortalte meg at det var disse feriesteder og disse fester som i tur og orden utgjorde Madame de Guermantes’ liv, bidro de ikke til å kaste noe nærmere lys over det. Hvert enkelt av stedene ga hertuginnens liv et nytt preg, men på en slik måte at det bare endret mysterium, det avdekket intet av sin egen gåte som bare forflyttet seg, innesluttet mellom beholderens vanntette sider i strømmen av alle de andres liv. Hertuginnen kunne spise lunsj ved Middelhavet i karnevalstiden, men i villaen til Madame de Guise, hvor dronningen av det parisiske selskapsliv bare var en gjest som alle andre der hun satt i sin hvite pikékjole blant alle prinsessene; det gjorde henne enda mer gripende i mine øyne, hun ble mer seg selv når hun slik ble fornyet, likesom en prima ballerinas overraskende trinn kan la henne innta plassen til én etter én av de andre danserinnene i balletten; hun kunne sitte og se på kinesiske skyggebilder, men i et selskap hos prinsessen av Parma; se en tragedie eller lytte til en opera, men i losjen til prinsessen av Guermantes.

Siden vi lar menneskenes kropp romme alle deres muligheter, erindringen om personer de kjenner, om dem de nettopp har vært sammen med eller skal til å møte, så kunne jeg, når Françoise hadde fortalt meg at Madame de Guermantes skulle spasere bort til prinsessen av Parma for å spise lunsj, ved tolvtiden se hertuginnen gå hjemmefra i en hudfarget silkekjole, og over kjolen et ansikt i samme fargetone, lik en sky i solnedgangen; og da var det alle Faubourg Saint-Germains gleder jeg så foran meg i konsentrert form, som i et skjell, mellom de glatte sidene av rosa perlemor.

Min far hadde en venn i ministeriet, en viss A.J. Moreau, som gjerne ville skille seg ut fra alle andre som het Moreau og derfor alltid passet på å la sitt navn ledsage av disse to forbokstavene, med den følge at man for lettvinthets skyld kalte ham A.J. Jeg vet ikke hvordan denne A.J. var kommet i besittelse av en billett i orkesterplass til en gallaforestilling i Operaen; men han sendte den til min far, og ettersom La Berma, som jeg ikke hadde sett på scenen siden min første skuffelse, skulle spille en akt av Phèdre, fikk min bestemor overtalt far til å gi meg denne billetten.

Sant å si var det slett ikke viktig for meg å få se La Berma, hun som noen år tidligere hadde rystet meg så sterkt. Og det var ikke uten vemod jeg konstaterte min likegyldighet overfor det som jeg en gang hadde satt høyere enn min egen helse, min egen sjelefred. Det var ikke fordi jeg nå var mindre lidenskapelig opptatt av å få nærmere kjennskap til de kostelige parseller av virkeligheten som jeg hadde skimtet i fantasien. Men min fantasi plasserte dem ikke lenger i en stor skuespillerinnes diksjon; etter mine besøk hos Elstir var det til visse tapisserier og moderne malerier jeg hadde overført min tro på La Bermas spill og tragediekunst; troen og lengselen hadde ikke lenger La Bermas diksjon og holdninger som gjenstand for sin stadige kultus, og derfor hadde den «kopien» jeg bevarte av dem i mitt hjerte litt etter litt dødd hen, lik disse andre «kopier» i gravkamrene i det gamle Egypt som man stadig måtte mate for å holde dem i live. Hennes kunst var blitt flat og intetsigende. Ingen dyp sjel bodde i den lenger.

I det øyeblikk jeg steg opp den store trappen i Operaen, utstyrt med billetten fra min far, fikk jeg foran meg se en person som jeg først tok for Monsieur de Charlus, på grunn av en likhet i holdningen; da han dreide hodet for å be en av de ansatte om en opplysning, så jeg at jeg hadde tatt feil, men jeg nølte likevel ikke med å plassere ham i samme samfunnsklasse, ikke bare ut fra måten han var kledd på, men også ut fra hans oppførsel overfor kontrolløren og billettdamene, som lot ham vente. For til tross for alle individuelle særtrekk var det på den tiden fremdeles en helt markert forskjell mellom en rik og lapsete person fra denne delen av aristokratiet og en rik og lapsete person fra finansverdenen eller storindustrien. Der hvor en av de sistnevnte ville trodd å bekrefte sin eleganse ved å anlegge en overlegen og bitende tone overfor en underordnet, ga adelsmannen med sin vennlige og smilende fremtreden inntrykk av å betrakte seg selv som en hvilken som helst av tilskuerne og å anse sin påtatte beskjedenhet og tålmodighet som et privilegert resultat av sin egen gode oppdragelse. Det er rimelig å tro at ved synet av denne godmodige skikkelsen som med et smil dekket over den uoverstigelige terskelen inn til det lille og helt spesielle universet han bar på, ville mang en rik bankiersønn som i dette øyeblikk kom inn i teateret, ha tatt den fornemme adelsmannen for en helt ubetydelig person, med mindre han da ikke hadde funnet en forbløffende likhet mellom ham og et portrett som nylig var blitt gjengitt i den illustrerte pressen, og som forestilte en nevø av den østerrikske keiser, prinsen av Sachsen, på besøk i Paris akkurat da. Da jeg selv kom nærmere kontrolløren, hørte jeg den formodete prinsen av Sachsen si med et smil: «Jeg kjenner ikke nummeret, men min kusine sa at jeg bare kunne spørre etter hennes losje.»

Det var kanskje prinsen av Sachsen; det var kanskje hertuginnen av Guermantes (som jeg i så fall kunne få skue mens hun tilbrakte et øyeblikk av sitt ufattelige liv i kusinens losje) som han så for seg i tankene da han sa: «Min kusine sa at jeg bare kunne spørre etter hennes losje,» med det resultat at dette smilende, spørrende blikket og disse så enkle ordene kjærtegnet mitt hjerte (mye mer enn en abstrakt drøm kunne ha gjort) med følehornene til en mulig lykke eller alternativt en vag æresbevisning. I alle tilfelle, med disse ordene til kontrolløren lot han en alminnelig kveld i mitt dagligdagse liv hektes inn på en mulig overgang til en ny verden; den korridoren man viste ham inn i etter å ha uttalt ordet losje, var fuktig og full av revner og syntes å lede til undersjøiske grotter, til havnymfenes mytologiske rike. Foran meg hadde jeg bare en herre i snippkjole som forsvant innover; men jeg tenkte at han var prinsen av Sachsen og skulle treffe hertuginnen av Guermantes, og jeg lekte med denne tanken og rettet den mot hans person, som en nølende lyskaster som jeg ikke klarte å få til å treffe helt. Og til tross for at han var alene, var det som om denne tanken – som var helt utvendig i forhold til hans person og stoffløs, veldig og flakkende som et lysbilde – gikk foran ham og ledet ham, likesom denne gudinnen som er usynlig for alle andre mennesker, og som holder seg ved den greske krigerens side.

Jeg fant frem til plassen min, samtidig som jeg forsøkte å komme på en verselinje fra Phèdre som jeg ikke husket helt nøyaktig. Slik jeg fremsa den for meg selv, hadde den ikke det riktige antall stavelser; men siden jeg ikke gjorde noe forsøk på å telle dem, forekom det meg å være en uhorvelig avstand mellom den haltende rytmen i denne linjen og en klassisk verselinje. Jeg ville ikke blitt forbauset om det hadde vært nødvendig å fjerne mer enn seks stavelser fra dette monstrum av en setning for å få en verselinje på tolv stavelser. Men plutselig husket jeg den, de barbariske og knudrete utvekstene som ikke hadde vært til å fordrive ble jevnet ut som ved et trylleslag; stavelsene falt øyeblikkelig på plass i aleksandrinerens rytme, det som hadde vært overflødig løsnet like mykt og lett som en luftboble som sprekker på vannflaten. Og dette uhorvelige som jeg hadde kjempet mot, viste seg å ha vært en enkelt versefot.

Et visst antall plasser i orkester hadde vært lagt ut til salg og blitt kjøpt av snobbete eller nysgjerrige personer som var kommet for å studere mennesker de ikke hadde noen annen anledning til å se på nært hold. Og det var da også litt av deres virkelige og vanligvis skjulte mondene liv man kunne betrakte offentlig her; for ettersom prinsessen av Parma selv hadde fordelt losjene og balkongene blant sine venner, var hele salen som en eneste salong hvor alle skiftet plass, gikk og satte seg snart her, snart der, ved siden av en venninne.

Ved siden av meg satt et par vanlige mennesker som ikke kjente abonnentene i losjene, men som ville vise at de var i stand til å gjenkjenne dem og derfor nevnte navnene deres høyt. De tilføyde at disse menneskene kom hit som i sin egen salong, og ville dermed antyde at de ikke la merke til det som foregikk på scenen. Men det var det motsatte som var tilfelle. En genial student som har fått tak i en billett for å se La Berma, tenker bare på ikke å bli skitten på hanskene, ikke å ta for mye plass, å gjøre et godt inntrykk på den personen som tilfellet har plassert ved siden av ham, å forfølge med gjentatte smil et unnvikende blikk, å unngå med uforskammet mine det blikket han møter, og som tilhører en bekjent han har oppdaget i salen og som han etter tusen forfjamsede overveielser beslutter seg til å gå og hilse på i det øyeblikk de tre slagene, som lyder før han er kommet frem til vedkommende, tvinger ham til å flykte som israelittene i Rødehavet mellom bølgene av tilskuere som han har fått til å reise seg, og som han nå flerrer opp kjølene og tramper skoene flate på. Det var tvert om fordi de adelige satt i sine losjer (bak første balkong) som i små, hengende salonger hvor en vegg var blitt fjernet, eller i små kafeer hvor man går og tar en bavaroise uten å la seg skremme av etablissementets gullinnfattede speil og røde stoler i napolitansk stil, det var fordi de la en likegyldig hånd inntil de gylne søylene som bar dette tempelet for ordets og musikkens kunst oppe, det var fordi de ikke var beveget av den overdrevne ære som syntes å bli vist dem av to uthuggede figurer som rakte frem palmer og laurbær mot losjene, at de alene kunne hatt den åndens frihet som var nødvendig for å lytte til stykket hvis de bare hadde hatt noen ånd.

Først var det bare et uklart mørke hvor man plutselig skimtet, lik glansen fra en edelsten man ikke kan se, to selvlysende, berømte øyne, eller også, lik et relieff av Henrik IV på mørk bunn, den senkede profilen til hertugen av Aumale, til hvem en usynlig dame ropte: «Tillater Hans Høyvelbårenhet at jeg hjelper ham av med frakken,» mens prinsen svarte: «Nei, kjære Dem, Madame d’Ambresac.» Hun gjorde det likevel, tross prinsens vage motstand, og alle misunte henne denne store ære.

Men nesten overalt ellers, i de andre losjene, hadde de hvite gudinnene som bebodde disse skyggefulle trakter, søkt tilflukt mot de mørke veggene og kom ikke til syne. Etter hvert som forestillingen skred frem, løste imidlertid deres vagt menneskelige former seg bløtt frem fra nattedypet, og én etter én lot de sine halvnakne legemer stige opp mot dagslyset inntil de stanset ved den vertikale, halvt opplyste overflaten hvor deres skinnende ansikter kom til syne bak fjærviftenes brusende, leende og lette skumkrans, under de dyprøde, perlebesatte frisyrene som syntes å ha fått sine bølger i tidevannets strøm; deretter kom stolradene i orkester, de dødeliges tilholdssted, definitivt adskilt fra dette mørke og gjennomsiktige rike som her og der fikk trukket opp sine grenser av den fuktig-glatte overflaten til havgudinnenes vannklare og speilblanke øyne. For klappsetene på stranden og konturene av monstrene i orkesterplass avspeilet seg i disse øynene etter innfallsvinkelen og optikkens lover, slik det er tilfelle for disse to områder av den ytre virkelighet som vi vet er blottet for den minste antydning til sjeleliv tilsvarende vårt eget, og som vi derfor ville finne det meningsløst å henvende oss til med et smil eller et blikk: mineralene og de personer som ikke tilhører vår omgangskrets. På den andre siden derimot av grensen til deres eget rike, snudde de strålende havnymfene seg ustanselig og smilte til skjeggete tritoner som hadde haket seg fast på berghyller over avgrunnen, eller til en eller annen av dypets halvguder, som på kraniets plass hadde en polert, flat stein med bløte alger omkring, drevet dit av bølgene, og på øynenes en skive av bergkrystall. Nymfene bøyde seg mot dem, bød dem konfekt; av og til åpnet sjøen seg på gløtt for en forsinket nereide som med et unnskyldende smil foldet seg ut av mørket; så, når akten var ferdig og de ikke kunne håpe på å høre mer av de jordiske akkorder som hadde lokket dem opp til overflaten, dukket de guddommelige søstrene under igjen og forsvant alle som én i natten. Men av alle de tilfluktssteder som på sin terskel samlet disse nyfikne og utilnærmelige gudinner som ble drevet dit av en flyktig trang til å se menneskenes verker, var ingen så berømt som den blokk av halvmørke som var kjent som losjen til prinsessen av Guermantes.

Lik en mektig gudinne som på avstand våker over de lavere gudenes leker, hadde prinsessen valgt å sitte litt tilbaketrukket i hjørnet av losjen, på en liten sofa som var rød som et korallrev, like ved en stor og blinkende glassflate som antagelig var et speil, og som fikk en til å tenke på det perpendikulære, uklare og flytende snitt som en lysstråle kunne ha laget i de krystallinsk skinnende vannmassene. En stor, hvit blomst som var dunete som en vinge, på én gang fjær og krone lik visse havplanter, gikk fra prinsessens panne og ned langs det ene kinnet som den fulgte med en kokett, forelsket og myk bevegelse og likesom halvveis omsluttet, som et rosa egg i en isfugls bløte rede. Over prinsessens hår og helt ned mot øyenbrynene lå et nett som lenger nede var kastet også over brystet, og som var laget av disse hvite skjellene som fiskes i enkelte hav på den sørlige halvkule og som her var satt sammen med perler, en undersjøisk mosaikk som bare så vidt var trukket opp av bølgene og innimellom forsvant i mørket, hvor man imidlertid stadig ante et menneskelig nærvær gjennom prinsessens funklende øyne. Den skjønnhet som hevet henne så høyt over de andre uvirkelige skumringsvesenene, var ikke helt og holdent innskrevet i prinsessens nakke, skuldre, armer og midje. Men denne midjens skjønne og uavsluttede linjer ble uvegerlig utgangspunkt for linjer som øyet ikke kunne la være å trekke opp, vidunderlige linjer som ble risset opp omkring kvinnen selv, likesom gjenferdet av en idealskikkelse som projiseres mot nattemørket.

«Det er prinsessen av Guermantes,» sa damen ved siden av meg til sin ledsager, og passet på å sette en rekke p-er foran prinsesse, for å understreke at dette var en latterlig betegnelse. «Hun har sannelig ikke spart på perlene. Hvis det var meg som hadde hatt så mange, ville jeg aldri stilt dem ut på den måten. Jeg synes ikke det er comme il faut.»

Og ikke desto mindre, når de fikk se prinsessen, følte alle som satt og prøvde å finne ut hvem som var til stede i salen, at skjønnhetens rettmessige trone ble gjenreist i deres hjerter. For det som hos hertuginnen av Luxembourg, Madame de Morienval, Madame de Saint-Euverte og mange andre gjorde det mulig å gjenkjenne ansiktet, var hos den ene kombinasjonen av hareskår og stor rød nese, hos en annen to rynkede kinn og en liten bart. Disse trekkene var for øvrig tilstrekkelige til å besnære, for ettersom de utelukkende fungerte som skrifttegn, viste de til et navn som var berømt, og som gjorde inntrykk; men de endte også med å vekke den idé at uskjønnheten i seg selv er aristokratisk, og at det er likegyldig om en høytstående kvinnes ansikt er vakkert, når det bare er fornemt. Men likesom visse malere som nederst på lerretet, istedenfor sitt navns bokstaver, setter en form som i seg selv er vakker, en sommerfugl, en firfisle eller en blomst, slik var det en vidunderlig kropps og et deilig ansikts form prinsessen hadde undertegnet med i hjørnet av sin losje, som et bevis for at skjønnheten kan være den aller edleste signatur; prinsessen av Guermantes, som ikke tok med seg andre enn sine nærmeste venner i teateret, fremsto nemlig for aristokratiets beundrere som det beste garantibevis for det maleri som hennes losje frembød, og som var en slags scene fra prinsessens daglige, private liv slik det utfoldet seg på hennes slott i München og Paris.

Vår fantasi er som en lirekasse som er i uorden og bestandig spiller noe annet enn den oppgitte melodien, og det var erindringen om visse verker fra det sekstende århundre som hadde begynt å synge i meg hver gang jeg hørte snakk om prinsessen av Guermantes-Bavière. Jeg måtte forsøke å kvitte meg med denne forestillingen, nå som jeg så henne by frem fylte sjokolader til en tykk herre i snippkjole. Selvfølgelig var jeg langt fra å slutte av dette at hun og hennes gjester var menneskelige vesener som alle andre. Jeg forsto godt at det de drev med bare var en lek, og at de, som et forspill til sitt virkelige liv (som for sin viktigste del sikkert ikke utspilte seg her) utførte ritualer som jeg ikke hadde noen anelse om, der de lot som de bød og avslo konfekt, en gest som var blottet for sin egentlige betydning og like forhåndsregulert som når en ballettdanserinne vekselvis hever seg på tåspissene og dreier rundt et sjal. Hvem vet? Kanskje gudinnen, idet hun rakte frem konfekten, erklærte i et ironisk tonefall (for jeg kunne se at hun smilte): «Skal det være en sjokolade?» Hva brydde vel jeg meg om det? Jeg ville sett et utsøkt raffinement, i stil med Mérimée eller Meilhac, i den tilgjorte sakligheten ved denne henvendelsen fra en gudinne til en halvgud som på sin side var helt på det rene med hvilke sublime tanker de begge underforsto – antagelig med sikte på det øyeblikk da de skulle gjenoppta sitt virkelige liv – og som derfor ble med på leken og svarte med den samme mystiske underfundighet: «Ja, takk, jeg tar gjerne en med kirsebær.» Og jeg ville ha lyttet til denne dialogen med samme grådige oppmerksomhet som til en scene fra Le Mari de la débutante, hvor fraværet av poesi og dype tanker – ting som jeg selv var så fortrolig med at jeg tenkte Meilhac med letthet kunne spekket sin tekst med dem – i seg selv forekom meg å ha en egen, konvensjonell eleganse og dermed være desto mer gåtefull og lærerik.

«Den tykke mannen der borte er markien av Ganançay,» lød det allvitende fra min sidemann, som hadde misoppfattet navnet som ble hvisket bak ham.

Markien av Palancy, med fremstrakt hals, ansiktet på skrå og et stort, rundt øye klistret mot monokkelen, beveget seg langsomt i det gjennomsiktige mørket og syntes ikke å legge mer merke til publikum i orkesterplass enn en fisk som, uten anelse om flokken av nysgjerrige tilskuere, svømmer forbi bak glassveggen i et akvarium. Av og til stanset han, ærverdig, prustende og mosegrodd, og tilskuerne ville ikke kunne si hvorvidt han led, sov, svømte, var i ferd med å gyte eller bare pustet. Det var ingen som i så høy grad vakte min misunnelse som han, på grunn av hans hjemmevante oppførsel i denne losjen og den likegyldighet med hvilken han tok imot konfekten som prinsessen rakte ham; samtidig sendte hun ham et blikk fra sine vakre øyne, disse skarpslepne diamantene som fortroligheten og vennskapet akkurat da syntes å gjøre flytende, men som ellers, når de ble holdt i ro og var redusert til sin materielle skjønnhet, sin rent mineralogiske glans, ved den minste refleks som fikk dem til å bevege seg, kunne antenne hele parterre med sine umenneskelige, horisontale og blendende ildstråler. Den akten av Phèdre som La Berma spilte i, skulle imidlertid begynne, prinsessen kom frem til kanten av losjen, og da fikk jeg se hvordan ikke bare fargen, men også materialet i hennes pynt ble forvandlet etter hvert som hun flyttet seg fremover i lyset, som om hun selv skulle være en scenisk åpenbaring. Og i den tørrlagte losjen som steg opp i dagen og ikke lenger tilhørte havets rike, sluttet prinsessen å være en nereide og fremsto med en turban i blått og hvitt, lik en praktfull tragedienne kostymert som Zara eller kanskje som Osman; og så, da hun hadde inntatt sin plass på forreste rekke, fikk jeg se at det bløte isfuglredet som ømt beskyttet kinnets rosa perlemor, var en enorm, fargesprakende og fløyelsmyk paradisfugl.

Jeg ble imidlertid nødt til å flytte blikket fra prinsessens losje på grunn av en stygg og tarvelig kledd liten dame som med lynende øyne kom og satte seg noen plasser bortenfor meg sammen med to unge menn. Så gikk teppet opp. Jeg måtte nokså melankolsk konstatere at det ikke var noe igjen av min tidligere holdning til La Berma og skuespillerkunsten, fra den gang jeg gjerne kunne reist jorden rundt for å bivåne dette enestående fenomen og hadde sørget for å holde min oppmerksomhet ferdig forberedt, lik disse følsomme metallplatene som astronomene installerer i Afrika eller på Antillene for å kunne foreta nøyaktige observasjoner av en komet eller en solformørkelse; det var den gang jeg skalv av frykt for at en eller annen sky (manglende opplagthet hos kunstnerinnen, uro blant publikum) skulle hindre spillet i å utfolde seg med den størst mulige intensitet; den gang jeg ikke ville trodd at jeg opplevde det under de beste forhold hvis jeg ikke hadde fått komme i selve det teateret som lik et alter var innviet for det, og hvor det forekom meg at hennes tilsynekomst under det røde teppet dessuten omfattet tallrike, om enn underordnete deler: kontrolløren med hvit nellik som hun hadde ansatt, det lave balkongtaket over et parterre fullt av fattigslig kledde mennesker, billettdamene som solgte program med bilde av henne, kastanjetrærne på den lille plassen utenfor, alle disse følgesvenner og fortrolige for mine inntrykk fra den gang, og som forekom meg å være uatskillelig ett med den. Phèdre, «Erklæringsscenen», La Berma selv, hadde den gang en slags absolutt eksistens for meg. De var til i kraft av seg selv, utenfor den daglige erfaringsverden, jeg måtte komme dem i møte, forsøke å trenge inn i dem så langt jeg kunne; og selv med øyne og bevissthet vidt åpne, var det såre lite jeg ville være i stand til å ta opp i meg. Men livet forekom meg så deilig! Mitt eget livs ubetydelighet spilte like liten rolle som de øyeblikk da man kler seg om og gjør seg i stand til å gå ut, for hinsides eksisterte denne egentlige virkelighet som var vanskelig å komme nær, umulig å eie fullstendig, men som eksisterte i absolutt forstand: Phèdre og La Bermas fremførelse. Og jeg var så gjennomtrengt av disse drømmene om en fullkommen scenekunst, at hvis man på den tiden – på et hvilket som helst minutt av dagen og kanskje også av natten – hadde analysert min bevissthet, måtte man ha kunnet utvinne betydelige mengder av dem: Jeg var som et batteri som lader opp elektrisk kraft. Og det var kommet et øyeblikk da jeg ikke kunne latt være å gå og se La Berma, selv om jeg var aldri så syk og trodde jeg kom til å dø av det. Men nå, likesom et fjell som langt borte ser ut som det er laget av asurblå luft og som på nærmere hold inngår i vår vanlige visjon av tingene, hadde alt dette forlatt det absoluttes område og var blitt en ting blant mange andre som jeg la merke til fordi jeg nå engang befant meg der, kunstnerne var mennesker av samme beskaffenhet som andre folk jeg kjente, de var der for å fremsi så godt de kunne disse versene i Phèdre som på sin side heller ikke utgjorde noen sublim og individuell essens adskilt fra alt annet, men som var mer eller mindre vellykkete vers, rede til å gjenopptas i det veldige arsenal av franske vers som de var en del av. Jeg følte meg dypt nedslått, for selv om gjenstanden for min vedvarende og aktive lengsel ikke lenger eksisterte, hadde jeg fremdeles den samme tilbøyelighet til å ligge under for én altoverskyggende drøm, en drøm som forandret seg fra år til år, men som stadig fikk meg til å begå plutselige handlinger, uten hensyn til de farer jeg utsatte meg for. Hvis jeg en kveld jeg var syk dro av sted til et slott for å se et maleri av Elstir, eller et gotisk tapisseri, kunne denne kvelden ligne så tydelig på den dagen da jeg skulle ha reist til Venezia, eller på den dagen da jeg var gått for å se La Berma eller hadde reist til Balbec, at jeg på forhånd følte hvordan gjenstanden for mitt offer ville fylle meg med likegyldighet etter bare en liten stund, og jeg kunne gått rett forbi den uten å verdige den et blikk, om det så skulle være dette maleriet eller disse tapisseriene som jeg hadde vært villig til å betale med så mange søvnløse netter, så mange smertefulle kriser. Jeg fornemmet mine lengslers forgjengelighet ved å se hvilke ustabile mål de rettet seg mot, og samtidig følte jeg deres umåtelige omfang som jeg tidligere ikke hadde vært klar over, i likhet med disse nevrastenikerne som blir dobbelt så trette hvis man gjør dem oppmerksom på at de er det. I mellomtiden dyrket mine drømmer alt som kunne settes i forbindelse med dem. Og selv i mine mest sanselige lengsler, som alltid var vendt i én bestemt retning og konsentrert om den samme drømmen, hadde jeg kunnet gjenkjenne som første igangsetter én idé, en idé som jeg gjerne skulle ha ofret livet for, og som i sin kjerne var den samme som i mine drømmer når jeg satt og leste om ettermiddagen i hagen i Combray, nemlig ideen om fullkommenhet.

Jeg hadde ikke den samme overbærenhet som tidligere for disse veloverveide uttrykk for ømhet eller raseri som jeg den gang hadde lagt merke til i Aricias, Ismenes og Hippolytos’ diksjon og spill. Det var ikke fordi disse skuespillerne – det var de samme – ikke stadig var like dyktige i sine bestrebelser på å gi snart stemmen en kjærtegnende modulering eller en tilsiktet tvetydighet, snart bevegelsene en tragisk fylde eller tryglende ømhet. Deres intonasjoner kommanderte stemmen: «Vær mild, syng som en nattergal, vær innsmigrende», eller tvert om: «Gjør deg rasende», og så kastet de seg over den for å rive den med seg i sin villskap. Men stemmen lot seg ikke så lett påvirke av diksjonen, den var og ble deres egen naturlige stemme som hadde sine materielle feil eller fortrinn, sin hverdagslige vulgaritet eller affektasjon, og utfoldet på den måten et helt sett med akustiske eller sosiale særegenheter som følelsen i de resiterte verselinjene ikke hadde klart å forandre.

På samme måte så man hvordan bevegelsene deres ga beskjed til armene, eller til kappene: «Vær majestetiske.» Men mellom skulderen og albuen struttet en biceps som ikke visste noe om rollen; hvert enkelt av kroppens lemmer fortsatte på egen hånd å uttrykke dagliglivets betydningsløshet og, istedenfor Racine-tragediens nyanser, å stille til skue rene muskelforbindelser; og de stoffene de løftet, falt ned igjen langs en loddrett linje hvor tyngdeloven ble motvirket bare av tekstilenes slappe mykhet. Akkurat da ropte den lille damen ved siden av meg:

«Ingen applaus! Og så utspjåket som hun er! Men hun er for gammel, hun har ikke mer å gi, en annen ville trukket seg tilbake for lengst!»

Under regnet av hysj-rop fra tilskuerne omkring forsøkte de to unge mennene som var sammen med henne å bringe henne til taushet, og hun måtte begrense seg til å la sitt raseri lyne frem i blikket. Dette raseriet kunne for øvrig ikke være rettet mot annet enn berømmelsen, alle suksessene, for selv om La Berma hadde tjent masse penger, eide hun ikke annet enn gjeld. Fordi hun aldri kunne si nei til en avtale, enten det gjaldt forretninger eller vennskap, hadde hun til stadighet en hærskare visergutter løpende rundt i byen for å gi avbud for henne, på hotellene hadde hun suiter som var bestilt lang tid i forveien og som hun aldri benyttet, hun brukte oseaner av parfyme for å bade sine hunder, hun skyldte avbestillingsgebyrer i øst og vest. I mangel av mer omfattende utgifter, og fordi hun var mindre sanselig enn Kleopatra, kunne hun satt hele provinser og kongeriker til livs gjennom sitt forbruk av telegrammer og transportmidler. Men den lille damen var en skuespillerinne som ikke hadde gjort lykke, og som hatet La Berma dypt og inderlig. La Berma var nettopp kommet inn på scenen. Og da, hvilket mirakel: Akkurat som disse leksene som vi forgjeves har strevd med å lære om kvelden og som vi oppdager at vi kan utenat når vi våkner, og som disse ansiktene til avdøde venner som vi innbitt forsøker å komme på og som er der foran våre øyne akkurat som da de levde når vi ikke lenger tenker på dem, slik var det med La Bermas talent, som hadde unnsluppet meg når jeg så intenst hadde prøvd å få tak i det, og som nå, etter år med glemsel, i denne timen da jeg satt der helt likegyldig, påtvang seg min beundring med innlysende kraft. Tidligere hadde jeg, i mine forsøk på å isolere dette talentet, på en måte adskilt selve rollen fra det jeg hørte, denne rollen som var felles for alle de skuespillerinner som spilte Fedra og som jeg hadde studert på forhånd for å kunne holde den utenfor, for å kunne samle opp bare den delen som var Madame Bermas talent. Men det talentet som jeg forsøkte å få øye på utenfor rollen, var i virkeligheten ett med den. Det samme gjelder for en stor musiker (man sier det var tilfelle med Vinteuil) som spiller piano så godt (uten hele dette blendende oppbud av fingerteknikk, dette styrtregn av noter hvor iallfall en utrenet tilhører tror å øyne talentet i dets konkrete, materielle form) at man ikke engang er klar over om han overhodet er pianist, i den grad er spillet blitt gjennomsiktig, så fylt av det verk han fortolker at han selv ikke lenger er synlig, men er blitt et vindu som vender ut mot et kunstverk. Det hadde vært enkelt å få øye på de intensjoner som omsluttet Aricias, Ismenes og Hippolytos’ mimikk og stemmer med følsomhet eller majestet; hos Fedra var imidlertid intensjonen flyttet over på et indre plan, og i hennes diksjon og holdninger med deres glatte og nøysomt enkle overflater hadde det ikke vært mulig for meg å oppdage noen av disse effektene som var så fullstendig absorbert at de overhodet ikke kom til syne. La Bermas stemme, hvor det ikke var den minste rest av treg og åndsfiendtlig materie igjen, bar ingen spor av de tåreflommer som rant over Aricias eller Ismenes marmorstemmer uten å trenge inn i dem; La Bermas stemme var varsomt blitt myket opp i sine aller minste celler lik instrumentet til en stor fiolinist hos hvem man, når man sier at han har en vakker tone, mener å fremheve ikke en fysisk egenskap, men en sjelelig overlegenhet; og likesom antikkens landskap hvor man finner en kilde på det stedet der en nymfe en gang holdt til, så hadde en synlig og bevisst intensjon her forvandlet seg til en slags ren klang, som hadde en selsom, innforlivet og kjølig gjennomsiktighet. La Bermas armer, som versene selv syntes å heve opp over brystet, på den samme bølgen som sendte stemmen ut mellom leppene, lik bladverk som vannet løfter med strømmen; hennes holdning på scenen, som hun langsomt hadde bygget opp, som hun fremdeles ville komme til å forandre, og som var gjennomtenkt på en helt annen måte enn hva man kunne spore i hennes medspilleres gester, men det var tenkning som hadde mistet sin målbevisste opprinnelse, som hadde løst seg opp i en slags utstråling som omga Fedras skikkelse med elementer som var sitrende og mangfoldig sammensatt, og som den betatte tilskuer tok for å være ikke en kunstnerisk bedrift, men et nærvær av liv; disse hvite slørene selv, hengivne og hendøende, som syntes å være av et levende stoff, spunnet av den halvt hedenske, halvt jansenistiske lidelse som de trakk seg sammen rundt lik en sart og kuldskjær kokong, alt dette – stemme, holdninger, gester, slør – la seg omkring den ideens kropp som et vers utgjør (en kropp som i motsetning til menneskets ikke er en ugjennomtrengelig vegg foran sjelen som hindrer oss i å se inn i den, men et renset og gjenoppfrisket plagg der sjelen brer seg ut og kan gjenfinnes) og fremsto bare som noen ekstra svøp som, istedenfor å gjemme sjelen som hadde tatt dem opp i seg og utfoldet seg i dem, lot den komme enda skjønnere til uttrykk; de var ikke annet enn bølger av forskjellige substanser som var blitt gjennomskinnelige, med en lagvis oppbygning som bare får strålen som er fanget innerst inne, og som trenger gjennom dem, til å brytes enda rikere og gjøre det glødende stoffet hvor den er innesluttet enda mer omfangsrikt, enda kosteligere og vakrere. Slik var La Bermas fortolkning et nytt verk omkring verket, og også det bar geniets preg.

Jeg hadde mer glede av spillet enn forrige gang, men sant å si var mitt inntrykk ikke forskjellig fra det første. Nå holdt jeg det bare ikke opp mot en forutinntatt, abstrakt og falsk idé om scenekunsten, og jeg forsto at det var nettopp dette som virkelig var scenekunst. Jeg tenkte for litt siden at når jeg ikke hadde hatt noen glede av det første gangen jeg så La Berma, så var det, likesom når jeg før i tiden skulle treffe Gilberte på Champs-Elysées, fordi jeg kom til henne med en altfor brennende lengsel. Mellom de to skuffelsene var det kanskje ikke bare denne likheten, men også en annen, som gikk dypere. Det inntrykk vi får av et meget karakteristisk verk eller menneske (eller en fremførelse for den saks skyld), er særegent. Selv er vi kommet med ideer om «skjønnhet», om «opphøyd stil», om «patos», som vi til nød kunne innbille oss å gjenfinne i et alminnelig bra talent eller ansikt; nå står vi imidlertid med skjerpete sanser overfor en sterk og særpreget form som bevisstheten ikke eier noe tilsvarende bilde av, og som den må avlede noe ukjent av. Vi hører en skarp tone, en eiendommelig spørrende intonasjon. Vi spør oss selv: «Er dette vakkert? Det jeg føler, er det beundring? Er det dette som er klangfylde, fornemhet, kraft?» Og det som på ny svarer oss, er en skarp stemme, en underlig spørrende tone, hele dette despotiske inntrykket som skyldes et vesen man ikke kjenner, et rent materielt inntrykk hvor det ikke finnes rom for noen «mektig fortolkning». Og derfor er det de virkelig skjønne verkene, hvis man ærlig og åpent lytter til dem, som må skuffe oss mest, for blant alle våre ideer er det ikke en eneste som svarer til et inntrykk som er individuelt.

Det var nettopp det La Bermas spill viste meg. Det var akkurat dette som var en nobel og intelligent diksjon. Nå begynte jeg å fatte hva en stor, poetisk og mektig fortolkning innebar; eller snarere, det var dette man hadde gitt slike betegnelser, men på samme måte som man gir navnene Mars, Venus, Saturn til stjerner som ikke har noe mytologisk ved seg. Vi føler i én verden, vi tenker og navngir i en annen; vi kan opprette et samsvar mellom de to, men ikke fylle ut avstanden mellom dem. Det var nettopp litt av denne avstanden, denne kløften, jeg hadde måttet forsere da jeg første gang hadde gått for å se La Berma og hadde lyttet til henne av alle krefter; da hadde jeg hatt problemer med å gjenfinne mine ideer om «fornemt spill», om «originalitet», og jeg hadde ikke begynt å klappe før etter en liten stund, som om mitt bifall ikke skyldtes selve inntrykket, men mine forutgående ideer, og den gleden jeg hadde av å si til meg selv: «Endelig ser jeg La Berma.» Og om det alltid vil være en forskjell mellom en person eller et unikt verk og ideen om skjønnhet, er forskjellen like stor mellom de følelser personen eller verket vekker i oss og ideen om kjærlighet eller beundring. Derfor kjenner vi dem ikke igjen. Jeg hadde ikke hatt noen glede av å se La Berma (like lite som av å se Gilberte den gang jeg elsket henne). Jeg hadde sagt til meg selv: «Så beundrer jeg henne altså ikke.» Men likevel tenkte jeg ikke på annet enn å trenge inn i La Bermas spill, det var det eneste jeg brydde meg om; jeg forsøkte å utvide min tanke så mye som mulig for å kunne ta imot alt hva dette spillet inneholdt; og jeg skjønte nå at det var nettopp dette som var beundring.

Dette geniet som La Bermas fortolkning bare var en åpenbaring av, var det ene og alene Racines geni?

Først trodde jeg det. Jeg skulle snart komme på andre tanker, etter at denne ene akten av Phèdre var over, etter at publikum gjentatte ganger hadde kalt La Berma inn igjen, mens den rasende gamle skuespillerinnen ved siden av meg rettet opp sin ørlille kropp, vendte seg med ubevegelig ansikt bort fra scenen og la armene i kors over brystet for å vise at hun ikke var med på de andres applaus og gjøre enda tydeligere en avskyerklæring som hun selv fant oppsiktsvekkende, men som ingen andre la merke til. Det stykket som nå fulgte, var et av disse helt nye verkene, som på grunn av sin manglende berømmelse hadde forekommet meg å måtte være ubetydelige og uten allmenn interesse, blottet for eksistens utover selve fremførelsen. Men til gjengjeld ble jeg spart for den skuffelsen å se at tidløsheten i et stort kunstverk ikke varte ut over rampens bredde og forestillingens lengde, med andre ord like kort som et hvilket som helst leilighetsverk. Til hver monolog som jeg følte at publikum likte og som en dag ville bli berømt, føyde jeg dessuten, i mangel av det ry som den ikke kunne hatt i fortiden, det ry den ville få i fremtiden, gjennom en tankeprosess som var den motsatte av den som består i å forestille seg de store verkene på den tid da de kom ut, den gang deres spinkle tittel, som ingen ennå hadde hørt, ikke syntes en dag å skulle stå ved siden av titlene på forfatterens øvrige verker og bade i samme lys som dem. Og denne rollen skulle senere komme til å figurere på listen over hennes største, ved siden av Fedra. I seg selv var den ikke blottet for litterær verdi; men La Berma var like sublim der som i Phèdre. Da forsto jeg at for denne store tragediennen var dikterens verk bare et nesten likegyldig materiale for hennes egen fortolknings mesterverk, likesom den store maleren jeg var blitt kjent med i Balbec, Elstir, som for to likeverdige malerier hadde brukt som motiv henholdsvis en pregløs skolebygning og en katedral som i seg selv var et kunstverk. Og på samme måte som maleren oppløser hus, vogn og personer og får dem til å smelte sammen i en stor lysvirkning, slik bredte La Berma veldige strøk av redsel eller ømhet ut over ordene som smeltet dem sammen slik at alle ble jevnet ut eller løftet opp, mens en middelmådig skuespillerinne ville ha løsrevet hvert ord, det ene etter det andre. Hvert enkelt ord hadde nok sin egen modulering hos La Berma også, og hennes diksjon hindret ikke at man la merke til versene. Er det ikke allerede et første element av ordnet mangfold og skjønnhet når man ved å høre et rim, det vil si noe som er både likt og forskjellig fra det foregående, både motivert av det og bærer av en ny idé, fornemmer hvordan to systemer legges over hverandre, tankens og metrikkens? Men hos La Berma fikk likevel ordene, til og med versene og tiradene, inngå i sammenhenger som var mer omfattende enn dem selv, og hvor det var en fryd å merke det grensepunkt der de var nødt til å bryte av, gjøre en pause; slik kan en dikter more seg med å la et ord nøle et øyeblikk foran rimet før han kaster det inn, og en musiker med å blande librettoens forskjellige ord i en felles rytme som både hemmer dem og drar dem med seg. Slik visste La Berma å sette inn, i den moderne dramatikerens setninger som i Racines vers, disse veldige bilder av smerte, edelhet og lidenskap som var hennes egne kunstverk, og hvor man straks kjente henne igjen, slik man gjenkjenner en maler i portrettene han har laget av helt forskjellige personer.

Jeg hadde ikke lenger noe ønske om å kunne fastfryse La Bermas stillinger, eller den vakre fargevirkningen som hun ga bare et lite øyeblikk i en belysning som straks ble borte; heller ikke ønsket jeg at hun ville gjenta et vers hundre ganger. Jeg forsto at mitt tidligere behov gikk langt ut over de intensjoner som lå til grunn for både dikteren, skuespillerinnen og den store teatermaleren som var hennes iscenesetter, og at den skjønnhet som hadde streifet et vers i forbifarten, disse skiftende gestene som aldri var de samme, denne raden av bilder som fulgte på hverandre, alt dette var scenekunstens flyktige resultat, det øyeblikksorienterte og bevegelige mesterverk som den siktet mot, og som en altfor betatt tilskuers oppmerksomhet ville ødelegge ved å prøve å holde den fast. Jeg var ikke engang oppsatt på å komme og høre La Berma om igjen en annen dag; jeg var tilfreds; det var når jeg beundret for sterkt til ikke å bli skuffet over gjenstanden for min beundring, enten det nå dreide seg om Gilberte eller La Berma, at jeg på forhånd ba morgendagens inntrykk om å gi meg den gleden som gårsdagens inntrykk hadde nektet meg. Uten å forsøke å utdype den gleden jeg nettopp hadde hatt, og som jeg kanskje kunne gjort en mer fruktbar bruk av, sa jeg til meg selv det samme som en av mine skolekamerater hadde sagt i sin tid: «La Berma er virkelig den jeg setter først», ikke uten en uklar fornemmelse av at La Bermas geni kanskje ble nokså upresist definert gjennom denne erklærte forkjærlighet og tildelte førsteplass, uansett hvilken ro en slik erklæring for øvrig ga meg.

I det øyeblikk dette andre stykket begynte, kikket jeg opp mot Madame de Guermantes. Med en bevegelse som avfødte en yndig linje som jeg fulgte med blikket ut i ingenting, hadde prinsessen nettopp dreid hodet innover i losjen; alle gjestene sto oppreist, de også med ansiktet vendt mot døren; og der, mellom den dobbelte hekken de slik dannet, med seiersbevisst ro og en gudinnes majestet, men med en usedvanlig vennlighet som skyldtes den påtatte og smilende forlegenhet over å komme så sent og få alle de andre til å reise seg midt under forestillingen, kom en skikkelse helt innhyllet i hvit musselin til syne: Det var hertuginnen av Guermantes. Hun gikk rett bort til sin kusine, neide dypt for en blond ung mann som satt på forreste rad i losjen, og idet hun snudde seg mot de sakrosankte havuhyrene som fløt omkring innerst i grotten, sendte hun disse halvgudene fra Jockey-klubben – som i det øyeblikk, og spesielt Monsieur de Palancy, var de menn jeg aller helst ville ønsket å være – en fortrolig hilsen som henspilte på gammelt vennskap og daglig omgang gjennom de siste femten år. Uten å kunne tyde det, fornemmet jeg mysteriet bak dette smilende blikket som hun sendte sine venner, i den blålige glansen det utstrålte mens hun ga dem hånden etter tur, og som kanskje, hvis jeg hadde kunnet oppløse prismet i det, analysere krystalliseringene, kunne ha åpenbart for meg essensen av det ukjente liv som kom til syne der akkurat da. Hertugen av Guermantes kom inn etter sin kone, med monokkelens muntre gjenskinn, tanngardens brede smil og nellikens eller det stive skjortebrystets hvithet som lot øyenbryn, lepper og snippkjole brettes til side for riktig å kunne lyse fritt; med rett rygg og uten å bevege hodet la han en hånd på skulderen til de laverestående tritoner som ville gi ham sin plass, som tegn på at de skulle sette seg igjen, så bøyde han seg dypt for den blonde unge mannen. Det var som om hertuginnen hadde gjettet at hennes kusine, som man sa at hun hånte litt for det hun kalte overdrivelser (en benevnelse som hun ut fra sin franske ånd og sans for moderasjon gjerne brukte om alt av germansk poesi og entusiasme), denne kvelden kom til å være iført et av disse toaletter hvor hertuginnen fant henne «utkledd», og at hun hadde villet gi henne en leksjon i god smak. I stedet for den vidunderlige, myke fjærpynten som gikk fra prinsessens hode og ned langs hennes hals, i stedet for hennes nett av skjell og perler, hadde hertuginnen pyntet sitt hår med en enkel fjærbusk, som reiste seg over hennes krumme nese og utstående øyne og lignet fjærbusken på en fugl. Bak en svanedunsvifte steg hertuginnens skuldre og hals opp fra en snøhvit, brusende bølge av musselin, mens selve kjolen, der overdelen ikke hadde annen pynt enn utallige paljetter, små staver og kuler enten av metall eller av briljanter, satt støpt om hennes kropp med en presisjon som simpelthen var britisk. Men hvor forskjellige de to toalettene enn var fra hverandre: Etter at prinsessen hadde gitt hertuginnen den stolen hun selv satt på, så man dem snu seg mot hverandre i gjensidig beundring.

Kanskje Madame de Guermantes ville smile litt når hun dagen etter snakket om prinsessens litt for vidløftige hodepynt, men hun ville ganske sikkert erklære at den ikke miskledde henne og at hun egentlig så bedårende ut, og prinsessen, som gjerne fant at kusinens påkledning hadde et anstrøk av noe kaldt og tørt, noe litt for skreddersydd, ville i den andres strenge nøkternhet se et utsøkt raffinement. Den harmoni som eksisterte mellom dem, den universelle gravitasjon som deres felles oppdragelse hadde etablert, nøytraliserte for øvrig de kontrastene som var til stede ikke bare mellom deres klær, men også mellom deres holdninger. Ved disse usynlige magnetlinjene som deres elegante manerer trakk opp mellom dem, ble prinsessens spontane gemytt holdt tilbake og fant sin begrensning, mens hertuginnens saklighet på sin side lot seg trekke mot dem og ble mykere og mildere. Akkurat som i det skuespillet man var i ferd med å fremføre og hvor man bare kunne ha overlatt den rollen La Berma spilte, og som det ikke var andre enn hun som kunne spille, til en hvilken som helst annen skuespillerinne for å forstå hvilken personlig poesi La Berma utstrålte, slik kunne man ha hevet blikket mot to av balkongens losjer og sett hvordan på den ene side baronessen av Morienval, som innbilte seg at hun lignet prinsessen av Guermantes, bare stilte til skue en eksentrisk, pretensiøs og uoppdragen mine, mens man i en annen losje kunne se hvordan de mest kostbare og innbitte bestrebelser på å imitere hertuginnen av Guermantes’ eleganse og påkledning hadde fått Madame de Cambremer til å se ut som en pensjonatskoleelev fra provinsen, stiv som en pinne, tørr og spiss, med en makaber fjær som stakk til værs fra issen. Kanskje denne sistnevnte slett ikke hørte hjemme i en sal hvor det bare var årets aller mest elegante kvinner man så i losjene (selv i de aller øverste som nedenfra så ut som store kurver med menneskeblomster, festet til takhvelvet med skilleveggenes røde fløyelsbånd) der de dannet et flyktig panorama som dødsfallene, skandalene, sykdommene og uvennskapene snart ville endre, men som akkurat i dette øyeblikk ble holdt i ro av oppmerksomheten, varmen, svimmelheten, støvet, elegansen og kjedsomheten i dette evige og tragiske sekund av ubevisst og avventende stillhet som retrospektivt synes å ha gått umiddelbart forut for en bombeeksplosjon eller de første flammene i en ildebrann.

Grunnen til at Madame de Cambremer befant seg der, var at prinsessen av Parma – som i likhet med de fleste virkelig kongelige personer var blottet for snobbisme, men til gjengjeld besatt av en forfengelig veldedighetsmani som var like sterk som hennes kjærlighet til det hun selv oppfattet som de skjønne kunster – hadde avstått noen losjer her og der til kvinner av typen Madame de Cambremer, som ikke tilhørte det høyere aristokrati, men som hun var i kontakt med gjennom sin veldedige virksomhet. Madame de Cambremer slapp ikke hertuginnen og prinsessen av Guermantes med blikket, noe hun gjerne kunne gjøre siden hun ikke tilhørte deres omgangskrets og derfor ikke kunne mistenkes for å speide etter en hilsen. Å bli mottatt hos disse to høytstående damer var imidlertid det mål hun hadde forfulgt i de siste ti årene med en helt uoppslitelig tålmodighet. Hun hadde regnet ut at hun antagelig hadde fem år igjen innen hun ville nå det. Men hun var rammet av en sykdom som fulgte sine egne lover, og ettersom hun roste seg av medisinske kunnskaper og mente å forstå at den var uhelbredelig, fryktet hun at hun ikke ville leve så lenge. Den kvelden var hun i det minste lykkelig over å vite at alle disse kvinnene som hun knapt kjente fikk se henne sammen med en av deres egne, nemlig den unge markien av Beausergent, bror av Madame d’Argencourt, som vanket i begge kretser og som kvinnene i det lavere aristokrati yndet å smykke seg med når de kunne iakttas av kvinnene i det høyere. Han hadde satt seg bak Madame de Cambremer på en stol som sto litt på skrå, slik at han kunne kikke bort i de andre losjene. Han kjente samtlige som var der, og når han skulle hilse, bøyde han lett sin vakre skikkelse og sitt fine, blonde hode, hvorpå han rettet kroppen igjen og reiste seg halvveis opp i stolen, med et smil i de blå øynene og med en blanding av ledighet og ærbødighet; slik graverte han med fine streker sin skikkelse inn i den rektangulære åpningen på den skrå flaten hvor han var plassert, lik et av disse gamle trykkene som fremstiller en verdig og beleven adelsmann. Han tok ofte imot Madame de Cambremers invitasjoner til å bli med henne i teateret; inne i salen, ved utgangen og i foajeen holdt han seg trofast ved hennes side, midt i vrimmelen av alle de mer elegante vennene som han traff og som han hensynsfullt unnlot å snakke til, som om han skulle vært i dårlig selskap. Hvis prinsessen av Guermantes da kom forbi, feiende flott og lett som Diana og med en praktfull kåpe på slep, gjenstand for allmenn oppmerksomhet og fulgt av alles blikk (av Madame de Cambremers mer enn av noen andres), fordypet Monsieur de Beausergent seg i samtale med sin ledsagerske og besvarte prinsessens vennlige og strålende smil med tvungen mine og denne veloppdragne og barmhjertige kulde som anstår seg en person hvis fortrolighet plutselig er blitt ubeleilig.

Selv om Madame de Cambremer ikke hadde visst at losjen tilhørte prinsessen, ville hun likevel ha forstått at det var hertuginnen av Guermantes som var gjest, ut fra den ekstra store interesse hun viste for spillet på scenen og i salen, for å være elskverdig mot vertinnen. Men samtidig med denne sentrifugale kraft så man en kraft som gikk i motsatt retning, utviklet av det samme ønske om å være vennlig, og som brakte hertuginnens oppmerksomhet tilbake på hennes egen påkledning, hennes fjærbusk, halskjede og kjole, og også på prinsessen selv, hvis undersått og slave kusinen syntes å erklære seg, ankommet her bare for å se henne, rede til å bli med henne et annet sted hvis losjens eierinne skulle finne det for godt å bryte opp, og for øvrig helt av den oppfatning at resten av salen besto av bare ukjente vesener som var et underlig skue, skjønt hun blant dem tellet tallrike venner som inviterte henne i sin losje andre kvelder, og som hun da ikke unnlot å omfatte med den samme eksklusive, relative og ukentlige lojalitet. Madame de Cambremer var forbauset over å se Madame de Guermantes der. Hun visste at hertuginnen pleide å komme sent tilbake fra Guermantes og trodde at hun var der fremdeles. Men man hadde også fortalt henne at av og til, når det var en forestilling i Paris som interesserte henne, fikk Madame de Guermantes forspent en av sine vogner så snart hun hadde drukket te med sine jaktfolk, og da dro hun av gårde ved solnedgang i fullt trav, først gjennom skogen i skumringstimen, så på landeveien, for å ta toget i Combray og være i Paris om kvelden. «Kanskje hun kommer fra Guermantes i ens ærend for å se La Berma,» tenkte Madame de Cambremer betatt. Og hun husket å ha hørt Swann erklære, med denne tvetydige uttrykksmåten som han delte med Monsieur de Charlus: «Hertuginnen er en av de mest fornemme personer i Paris, hun tilhører den mest utsøkte, den mest raffinerte elite.» Jeg for min del, som av navnene Guermantes, Bavière og Condé utledet livet og tankene til de to kusinene (jeg kunne ikke gjøre det av ansiktene, siden jeg hadde sett dem), jeg ville gitt mer for å vite deres mening om Phèdre enn hva verdens største kritiker måtte mene. For i hans vurdering ville jeg bare ha funnet intelligens, riktignok en intelligens som sto over min egen, men som var av samme natur. Men det som hertuginnen og prinsessen av Guermantes tenkte, og som ville vært en uvurderlig kilde til forståelse av disse to poetiske skapningene, det forestilte jeg meg ved hjelp av deres navn, jeg tilla det en irrasjonell skjønnhet, og det som jeg, med den febersykes lengsel og tørst, ville at deres mening om Phèdre skulle gi meg, det var skjønnheten i disse sommerettermiddagene som jeg hadde tilbrakt på vandring langs veien til Guermantes.

Madame de Cambremer forsøkte å merke seg hvordan de to kusinene var kledd. Jeg for min del var ikke i tvil om at deres påkledning var noe som var spesielt for de to, og ikke bare i den forstand en livré med rød krave eller blå slag før i tiden utelukkende tilhørte familien Guermantes eller Condé, men snarere på samme måte som fjærprakten på en fugl, som ikke bare bidrar til å gjøre den enda vakrere, men også er en forlengelse av kroppen. De to kvinnenes påkledning forekom meg å være en stoffliggjøring av deres indre liv, snøhvit eller mangefarget, og i likhet med prinsessen av Guermantes’ måte å bevege seg på, som i mine øyne avgjort måtte stemme overens med en underliggende tanke, så forekom fjærene som lå ned over prinsessens panne og det skinnende og paljettbesatte kjolelivet til kusinen å ha en egen betydning, være for hver av dem et særegent attributt som jeg gjerne skulle ha fattet betydningen av: Paradisfuglen syntes meg like uatskillelig fra prinsessen som påfuglen fra Juno, og jeg tenkte at det måtte være like umulig for en annen kvinne å bemektige seg hertuginnens paljettbesatte kjoleliv som å komme i besittelse av Minervas blinkende skjold med frynser av gull. Og når jeg rettet blikket mot denne losjen, heller enn mot takmalerienes kalde allegorier, var det som om en mirakuløs rift i dagliglivets skydekke lot meg skue Gudenes forsamling der de satt og iakttok menneskenes spill, under en rød tronhimmel, i en strålende lysning mellom to himmelsøyler. Jeg betraktet denne plutselige apoteose med en opphisselse som delvis ble dempet av vissheten om at jeg var ukjent for de Udødelige; hertuginnen hadde nok sett meg en gang sammen med sin mann, men det hadde hun sikkert glemt, og det gjorde meg ingenting at hun satt slik til i sin losje at hun så rett ned på de anonyme og kollektive koralldyrene i orkester, for jeg hadde en lykkelig fornemmelse av å være helt oppløst blant dem; da, idet en eller annen optisk effekt fikk den utflytende protozoen blottet for individuell eksistens som var meg til å avtegnes i de to blå øynenes uforstyrrelige strøm, så jeg et lys bli tent der: Hertuginnen, som fra gudinne var blitt kvinne og plutselig forekom meg tusen ganger vakrere, løftet sin hvite, hanskekledde hånd som hadde hvilt mot kanten av losjen og vinket vennlig i retning av meg; mitt blikk følte at det ble krysset av den ufrivillige ilden fra øynene til prinsessen, som uten å vite om det hadde latt den inngå i samme flammehav ved bare å dreie på hodet for å se hvem kusinen hilste på; og hertuginnen selv, som hadde gjenkjent meg, lot sitt smil regne ned over meg, som en glitrende, himmelsk byge.

Hver morgen, lenge før hun gikk ut, vandret jeg nå kvartalet rundt for å ta oppstilling på hjørnet av den gaten hun pleide å ta; når jeg mente at tiden var inne til at hun ville komme, beveget jeg meg med adspredt mine oppover fortauet, med blikket en helt annet vei, og i det samme hun kom forbi, stirret jeg henne rett inn i ansiktet, men som om jeg på ingen måte hadde ventet å få se henne. De første dagene, for å sikre meg at jeg ikke gikk glipp av henne, ventet jeg til og med foran huset. Og hver gang gateporten gikk opp (og slapp ut den ene etter den andre av personer som ikke var den jeg ventet på) forplantet skriket fra hengslene seg til mitt hjerte hvor de fortsatte å vibrere en lang stund. For ingen fanatisk og fjern tilbeder som har tatt oppstilling foran sceneinngangen for å vente på en stor skuespillerinne, ingen rasende eller beundrende folkemengde, forsamlet for å håne eller hylle forbryteren eller helten som man tror er underveis hver gang det høres lyder inne fra fengselet eller slottet, ingen av disse var noensinne så beveget som jeg var mens jeg sto og ventet på denne fornemme kvinnen, på henne som i sitt enkle antrekk og med sin yndefulle gange (som var helt forskjellig fra den hun hadde når hun kom inn i en salong eller en losje) visste å gjøre sin morgentur – og hun var for meg den eneste i hele verden som gikk tur – til et helt dikt av eleganse og vårens mest praktfulle, mest utsøkte blomst. Men etter tre dager, for at portneren ikke skulle oppdage min manøver, gikk jeg mye lenger bort, til et vilkårlig sted på hertuginnens daglige rute. Før denne operaaftenen tok jeg ofte slike små turer før lunsj, når været var pent; hvis det hadde regnet, passet jeg på å ta en tur ved første gløtt av sol; og plutselig, på fortauet som fremdeles var vått og forvandlet til gyllen lakk i sollyset, i en apoteose der solen garvet og bleket tåkeskimmeret som lå rundt et gatehjørne, kunne jeg få øye på en skolepike som kom gående sammen med sin guvernante, eller en melkepike med skinnende, hvitt forkle, og jeg ble stående helt ubevegelig, mens jeg la en hånd på hjertet og følte hvordan det allerede kastet seg frem mot et nytt liv; jeg forsøkte å huske gaten, tidspunktet, porten som piken (for noen ganger fulgte jeg etter henne) hadde forsvunnet inn gjennom uten å komme til syne igjen. Det flyktige ved disse bildene som jeg kjælte med og lovet meg selv å forsøke å gjenfinne, hindret dem heldigvis i å festne seg i erindringen for alvor. Men likevel, jeg følte meg mindre trist over å være syk, over ennå aldri å ha klart å begynne å arbeide, over ikke å ha kommet i gang med en bok, jorden forekom meg å være et behageligere oppholdssted, livet et mer interessant foretagende nå som jeg så at gatene i Paris, like mye som veiene i Balbec, var overdrysset med disse ukjente skjønnhetene som jeg så ofte hadde forsøkt å mane frem fra skogen ved Méséglise, og der hver enkelt av dem vakte et vellystig begjær som bare hun syntes å være i stand til å tilfredsstille.

Etter operaforestillingen hadde jeg, med henblikk på morgendagen, føyd bildet av Madame de Guermantes til disse andre som jeg i noen dager hadde ønsket å finne igjen; jeg så for meg hennes høye skikkelse med det brusende lette og lyse håret og med alle de ømme følelser som smilet hun hadde sendt meg fra kusinens losje var et løfte om. Jeg ville ta den ruten som Françoise hadde fortalt at hertuginnen pleide å følge, og samtidig, for å oppspore to piker som jeg hadde lagt merke til dagen før, ville jeg prøve å være til stede når det ringte ut fra et kurs og en katekismetime. Men i mellomtiden gjenopplevde jeg glimtvis det strålende smilet til Madame de Guermantes, den sødmefylte følelsen det hadde gitt meg. Og uten helt å vite hva jeg gjorde, prøvde jeg (likesom en kvinne som holder opp mot en kjole noen pynteknapper man har gitt henne) å holde dem opp mot de romantiske forestillingene jeg lenge hadde hatt om kjærligheten, og som Albertines kulde, Gisèles fremskyndete avreise og, før dette igjen, den frivillige og altfor langvarige adskillelsen fra Gilberte hadde frigjort (tanken for eksempel på å bli elsket av en kvinne, å leve sammen med henne); etterpå var det bildet av en av de to pikene jeg sammenholdt med disse tankene, som jeg straks igjen forsøkte å forene med erindringen om hertuginnen. Ved siden av disse forestillingene var minnet om Madame de Guermantes i Operaen såre beskjedent, det var som en liten stjerne i forhold til kometens lange, lysende hale; dessuten var dette forestillinger som jeg hadde vært fortrolig med lenge før jeg ble kjent med Madame de Guermantes; erindringsbildet derimot hadde jeg bare delvis tak på, innimellom unnslapp det meg; og det var når det, fra å ha svevet omkring på samme måte som bildene av andre vakre kvinner, en stund ble enerådende i min bevissthet ved å inngå endelig forbindelse med disse romantiske forestillingene som jeg allerede så lenge hadde næret, det var i løpet av disse få timene da jeg husket det best at jeg burde passet på å få vite hvordan det egentlig så ut; men den gang visste jeg ikke hvilken stor betydning det skulle komme til å få for meg; det var bare deilig, som et første stevnemøte med Madame de Guermantes i mitt indre, det var den første skissen, den eneste ekte og laget etter levende modell, den eneste som virkelig var Madame de Guermantes; i de få timene jeg hadde den lykke å eie det uten at jeg klarte å være skikkelig oppmerksom på det, måtte dette minnet tross alt være nokså skjønt, siden det alltid var i den retningen, fremdeles frivillig, uten hastverk, uten tretthet, uten tvang eller angst, at mine forestillinger om kjærlighet vendte tilbake; dernest, etter hvert som disse forestillingene festnet minnet mer definitivt, gjorde de det sterkere, men samtidig ble det også mer utydelig; snart greide jeg ikke lenger å finne det igjen; og i mine drømmer deformerte jeg det antagelig helt, for hver gang jeg så Madame de Guermantes, måtte jeg konstatere et avvik – som for øvrig aldri var det samme – mellom det jeg hadde forestilt meg og det jeg så. Hver dag når Madame de Guermantes nå dukket opp øverst i gaten, så jeg nok fremdeles den høye skikkelsen, ansiktet med det lyse blikket under den lette frisyren, alt sammen ting som hadde fått meg til å innfinne meg der; men til gjengjeld, når jeg noen sekunder senere, etter å ha vendt blikket i en annen retning for å late som om jeg ikke ventet på dette møtet som var grunnen til at jeg var der, når jeg hevet øynene mot hertuginnen idet jeg krysset henne på fortauet, det jeg da fikk øye på, var noen røde flekker som jeg ikke visste hvorvidt jeg skulle tilskrive den friske luften eller en feil ved huden, og et grettent ansikt som meget avmålt og ytterst fjernt fra elskverdigheten fra Phèdre-aftenen, besvarte den hilsenen som jeg med en overrasket mine daglig henvendte til henne, og som hun ikke lot til å sette synderlig pris på. Og likevel, etter noen dagers ujevn kamp mellom henne og de to pikene, der det sto om herredømmet over mine forestillinger om kjærligheten, var det bildet av Madame de Guermantes som liksom av seg selv endte med å dukke oftest frem, mens hennes konkurrenter etter hvert ble satt ut av spill; det ble til hennes bilde jeg endte med å knytte alle mine kjærlighetsdrømmer, men fremdeles av fri vilje og fordi jeg hadde glede av det. Jeg tenkte ikke mer på småpikene fra katekismekurset, eller på en viss melkepike; og likevel næret jeg ikke lenger noe håp om at jeg på gaten skulle finne igjen det jeg var gått ut for å lete etter, hverken den ømhet som smilet i Operaen hadde synes å gi løfter om, eller silhuetten og det lyse ansiktet under det blonde håret som bare så slik ut på avstand. Nå ville jeg ikke engang ha kunnet si hvordan Madame de Guermantes var, eller hva jeg kjente henne igjen på, for hver dag var ansiktet et annet, i likhet med kjolen og hatten.

Når jeg én dag, under en lilla kysehatt og rett forfra, hadde sett et glatt og yndig ansikt med trekkene samlet i nydelig symmetri omkring to blå øyne og med en nese som gikk nesten i ett med ansiktet, hvordan kunne det ha seg at en lykkelig iling da fortalte meg at jeg heller ikke denne dagen ville gå hjem uten å ha sett Madame de Guermantes? Hvorfor følte jeg samme forvirring, hvorfor forega jeg den samme likegyldighet og vendte ansiktet bort på samme fraværende måte som dagen før når jeg i en sidegate, under en marineblå klokkehatt, fikk øye på et ansikt i profil, med nese som et fuglenebb ut fra et rødt kinn der et gjennomtrengende øye var streket opp, som en egyptisk gudinne? En gang var det ikke bare en kvinne med fuglenebb jeg så, men nesten en fugl selv: Kjolen og til og med hatten til Madame de Guermantes var av pelsverk, og fordi hun ikke lot den minste stoffbit komme til syne, så det ut som hun var pelskledd av naturen, lik enkelte gribber hvis tette, jevne, myke og rødlige fjærdrakt ser ut som en slags pels. Midt i denne naturlige fjærprakten krummet det lille hodet sitt fuglenebb, og de utstående øynene var gjennomtrengende og blå.

En annen dag hadde jeg nettopp vandret opp og ned gaten i timevis uten å få et glimt av Madame de Guermantes, da jeg innerst i en melkebutikk som lå inneklemt mellom to paleer i dette strøket som var på én gang folkelig og aristokratisk, plutselig fikk øye på et nytt og utydelig ansikt, en elegant dame som sto og vurderte noen petits-suisses, og før jeg hadde fått tid til å kjenne henne igjen, ble jeg slått som av et lyn som brukte kortere tid på å nå meg enn resten av bildet, av hertuginnens blikk; en annen gang, da jeg ikke hadde møtt henne og hørte klokken slå tolv, forsto jeg at det ikke var noen vits i å vente lenger og vandret sørgmodig hjemover; nedsunket i min egen skuffelse betraktet jeg uten å se den en vogn som fjernet seg, da jeg plutselig forsto at den damen som hadde nikket gjennom vogndøren hadde henvendt seg til meg, og at denne damen, som med sine oppløste og bleke, eller tvert om livlige og oppmerksomme trekk under en rund hatt med fjærbusk fremsto som en kvinne jeg ikke kjente, i virkeligheten var Madame de Guermantes, som jeg nå hadde latt hilse på meg uten at jeg hadde hilst tilbake. Og noen ganger fant jeg henne når jeg kom hjem igjen, inne ved losjen til den avskyelige portneren som jeg ikke kunne utstå på grunn av hans granskende blikk, og som var i ferd med å overøse henne med høflighetserklæringer, og antagelig også med «rapporter». For fra sitt skjul bak kjøkkengardinene lyttet hele tjenerskapet i Guermantes-paleet med engstelige miner til den samtalen de ikke kunne høre, og som bestandig førte til at hertuginnen inndro frikvelder for den eller den av tjenerne som «sladderhanken» hadde angitt. På grunn av alle de forskjellige ansiktene som Madame de Guermantes i tur og orden fremviste, ansikter som stadig endret sin dominans, snart svak og snart sterk, i forhold til klesdrakten i sin helhet, var min kjærlighet ikke rettet mot noen bestemt av disse skiftende deler av hud eller stoff som alt etter tid og sted inntok hverandres plass, og som hun kunne forandre og fornye nesten fullstendig uten å rokke ved min betatthet; for gjennom dem, gjennom den nye kragen og det fremmede kinnet, følte jeg at det stadig var Madame de Guermantes. Det jeg elsket, var det usynlige mennesket som satte alt dette i bevegelse, som pinte meg med sin fiendtlige holdning, som gjorde meg helt fortumlet bare hun nærmet seg, hun som jeg ønsket å komme inn i livet til og jage vennene hennes på flukt. Hun kunne vise seg med en prangende blå fjær eller med rødflammete kinn, uten at hennes handlinger mistet sin betydning for meg.

Om jeg ikke selv hadde følt hvor dødsens lei Madame de Guermantes var av å møte meg hver dag, så ville jeg fått vite det indirekte gjennom det ansiktet Françoise satte opp når hun hjalp meg på med yttertøyet, et ansikt som var breddfullt av kulde, bebreidelse og medynk. Så snart jeg hadde bedt henne om sakene mine, merket jeg hvordan en motvind reiste seg i hennes sammentrukne og grimete ansiktstrekk. Jeg gjorde ingen forsøk på å vinne Françoises fortrolighet, jeg følte at det ville være umulig. Hun hadde, for øyeblikkelig å bli underrettet om alle de fortredeligheter som kunne ramme meg og mine foreldre, en evne som jeg aldri har kunnet forklare meg. Kanskje var det slett ingen overnaturlig evne, kanskje hadde den sin forklaring i informasjonskanaler som bare hun hadde adgang til; det er på den måten en vill folkestamme får vite visse nyheter flere dager før posten har brakt dem frem til den europeiske kolonien, fordi de har fått dem formidlet ikke gjennom telepati, men fra høyde til høyde ved hjelp av tente bål. Når det gjaldt mine spaserturer, hadde tjenerskapet hos Madame de Guermantes kan hende hørt sin frue beklage seg over at hun aldri kunne gå ut uten å støte på meg, og så hadde de gjengitt disse bemerkningene for Françoise. Men selv om mine foreldre hadde gitt meg en annen tjener enn Françoise, ville jeg ikke ha vunnet noe på det. Françoise var i en viss forstand mindre tjener enn de andre. I hele hennes væremåte, i hennes vesen når hun var god og medlidende, eller hard og overlegen, spissfindig og bornert, i hennes hvite hud og røde hender, var Françoise typen på en landsbypike med foreldre som hadde «sittet godt i det», men som var blitt ruinert og tvunget til å sende datteren i tjeneste hos fremmede. Hennes nærvær i vårt hus var ensbetydende med landsens luft og livet på en bondegård for femti år siden, fraktet hjem til oss takket være en slags omvendt reise der det er feriestedet som kommer til turisten. Likesom en utstillingsmonter på et landsdelsmuseum med alle sine merkelige gjenstander som bondekonene i visse provinser fremdeles forarbeider, var vår Paris-leilighet dekorert med Françoises bemerkninger som var båret oppe av en tradisjonell og stedegen følelse, og som forholdt seg til et urgammelt regelverk. Og hun visste å tegne opp i dem, som med farget tråd, sin barndoms fugler og kirsebærtrær, sengen hvor hennes mor var død, og som hun fremdeles så for seg. Men til tross for alt dette, så snart hun var kommet i tjeneste hos oss i Paris – og desto mer ville det samme gjelde for en annen – hadde hun anlagt de samme forestillinger og fortolkningsmodeller som tjenerne i de andre etasjene, og hun oppveide den respekt hun var nødt til å vise oss ved å gjengi alle de grovhetene som kokkepiken i fjerde sa til sin frue, med et så tilfreds uttrykk på standens vegne at for første gang i vårt liv, og i en slags følelse av solidaritet med den usympatiske leieboeren i fjerde, sa vi til oss selv at også vi muligens var det som kalles herskap. Denne forverringen i Françoises karakter var kan hende uunngåelig. Visse livsformer er så unormale at de uvegerlig må avføde visse skavanker, som for eksempel det livet Kongen førte i Versailles blant alle sine hoffolk, og som var like merkelig som en faraos eller en doges liv; og enda merkeligere enn Kongens liv var hoffolkenes. Tjenernes liv er antagelig enda mer uhyrlig i sin selsomhet, noe det bare er vanen som hindrer oss i å se. Men selv om jeg skulle kvittet meg med Françoise, ville jeg, i enda mer spesiell forstand, vært dømt til å beholde den samme tjeneren. For jeg kunne senere få diverse andre personer i min tjeneste, og selv om de allerede var utstyrt med tjenerskapets generelle feil, forhindret ikke det at de under oppholdet hos meg gjennomgikk en meget hurtig forvandling. Likesom angrepsloven styrer loven for motangrep, laget de seg, for å gardere seg mot de fremspringende punktene i min karakter, en fordypning i sin egen som var den samme for alle, og plassert på samme sted; og til gjengjeld benyttet de seg av mine sprekker for å angripe meg. Jeg visste ikke om disse sprekkene, like lite som de fremspring som mellomrommet åpnet for, nettopp fordi det dreide seg om sprekker. Men av mine tjenere fikk jeg vite om dem, gjennom den måten de gradvis forandret seg til det verre. Det var gjennom de feil som de evig og uforanderlig la seg til at jeg fikk vite om mine egne naturlige og uforanderlige feil, deres karakter holdt opp for meg en slags negativ kopi av min egen. Min mor og jeg hadde før i tiden ledd av Madame Sazerat som omtalte tjenerne som «denne rasen, denne avarten». Men jeg må innrømme at grunnen til at jeg ikke ønsket å skifte ut Françoise med en annen, var at denne andre i like høy grad og helt uvegerlig ville ha kommet til å tilhøre ikke bare tjenernes rase i sin alminnelighet, men arten av mine tjenere i særdeleshet.

For å komme tilbake til Françoise, så har jeg aldri noensinne opplevd en ydmykelse uten at kondolansene på forhånd har stått innskrevet i Françoises ansikt; og når jeg i min ergrelse over hennes medlidenhet forsøkte å hevde at jeg tvert om hadde hatt stor suksess, ble mine løgner ubønnhørlig knust mot en respektfull, men synlig vantro, og mot den klare bevissthet hun hadde om sin egen ufeilbarlighet. For hun kjente sannheten; hun fortiet den og gjorde bare en svak bevegelse med leppene, som om hun var i ferd med å svelge en virkelig godbit. Fortiet hun den? Det trodde jeg i det minste en lang stund, for den gang innbilte jeg meg fremdeles at det er med ord man formidler sannheten til andre mennesker. Faktisk avsatte de ordene som ble sagt til meg så tydelig sin uforanderlige mening i min følsomme sjel, at jeg hadde like vanskelig for å tro at en som hadde erklært å være glad i meg ikke var det, som Françoise ville hatt for å betvile, når hun hadde lest det i avisen, at en eller annen person, en prest eller hvem det kunne være, kunne sende oss i posten et gratis og ufeilbarlig middel mot hvilken som helst sykdom, eller en oppskrift på å øke inntekten vår til det hundredobbelte. (Til gjengjeld, hvis huslegen vår hadde gitt henne en helt uskyldig salve mot snue, jamret hun høyt over hva hun måtte finne seg i og erklærte at hun ikke visste hvor hun skulle gjøre av seg, slik klødde det i nesen.) Men Françoise var den første som viste meg (noe jeg skulle forstå først senere når jeg erfarte det på nytt og langt mer smertelig, slik man vil få se i de siste bindene av dette verket, av en person som var meg mye kjærere enn Françoise) at sannheten ikke behøver å bli sagt for å komme til uttrykk, og at man kanskje kan erfare den på en sikrere måte, uten å vente på ordene, ja, uten å ta hensyn til dem i det hele tatt, i tusen små ytre tegn, selv i visse usynlige fenomener, som på den menneskelige karakters område svarer til de atmosfæriske forandringer i den fysiske verden. Jeg burde kanskje ant det, for den gang hendte det ofte at jeg selv sa ting som var helt usannferdige, samtidig som sannheten kom for en dag gjennom små ufrivillige betroelser både fra kroppen og fra det jeg foretok meg (og alt dette ble meget klart fortolket av Françoise); jeg burde kanskje ant det, men da hadde jeg også blitt nødt til å innse at jeg selv enkelte ganger var løgnaktig og slu. Men løgnen og sluheten var hos meg, som hos alle andre mennesker, så umiddelbart betinget – og berettiget – av et spesielt formål, at min oppmerksomhet, som var rettet mot et høyverdig ideal, lot min karakter fullbyrde disse usle og uoppsettelige gjerningene i det skjulte og vendte seg ikke om for å bemerke dem. Om kvelden, når Françoise var hyggelig mot meg og ba om å få sitte inne på værelset mitt, var det som om ansiktet hennes ble gjennomsiktig og uttrykte godhet og åpenhet. Men Jupien, som jeg senere skulle lære å kjenne som en nokså indiskré person, fortalte meg siden at hun gjerne omtalte meg som et individ som ikke var fem øre verdt og påsto at jeg hadde gjort alt som sto i min makt for å skade ham. Denne opplysningen fra Jupien produserte øyeblikkelig et nytt prøvetrykk av mitt forhold til Françoise, et trykk i en helt annen fargenyanse, og som var så forskjellig fra det jeg ofte yndet å betrakte og hvor Françoise helt uforbeholdent tilba meg og ikke forsømte noen anledning til å lovprise meg, at jeg skjønte at det ikke bare er den fysiske verden som avviker fra den skikkelse vi gir den, at enhver virkelighet kanskje er like forskjellig fra den vi mener å fatte og som vi bygger opp ved hjelp av forestillinger som er usynlige, men virksomme, og at det er som med trærne, solen og himmelen som ville ta seg helt annerledes ut for vesener som hadde øyne av en annen beskaffenhet enn våre, eller som til dette formål hadde andre organer enn øyne, organer som gjenga ekvivalenter, men ikke synlige, av trærne, himmelen og solen. Jeg ble dypt forferdet over den plutselige åpenbaring av virkeligheten som Jupiens opplysning hadde gitt meg. Og enda dreide det seg bare om Françoise, som jeg ikke brydde meg synderlig om. Gjaldt dette alle mellommenneskelige forhold? Og hvilke kvaler kunne det ikke en dag påføre meg, hvis det også gjaldt kjærligheten? Det var fremtidens hemmelighet. Foreløpig dreide det seg bare om Françoise. Mente hun oppriktig det hun hadde sagt til Jupien? Hadde hun bare sagt det for å så splid mellom Jupien og meg, kanskje for å forhindre at man ansatte Jupiens datter i hennes sted? I alle tilfelle forsto jeg at det var umulig å få brakt klarhet i om Françoise var glad i meg eller om hun hatet meg. Og slik ble hun den første som ga meg forståelsen av at en person slett ikke står der klar og ubevegelig foran oss med sine fortrinn og feil, sine planer og hensikter overfor oss (lik en hage med alle sine blomsterbed som man betrakter gjennom en gitterport), men er en skygge som vi aldri kan trenge inn i, som det ikke finnes noen direkte kunnskap om og vi gjør oss tallrike formeninger om på grunnlag av ord og til og med handlinger, skjønt både ord og handlinger bare gir oss utilstrekkelige og for øvrig motstridende opplysninger, en skygge der vi i tur og orden kan forestille oss med like stor sannsynlighet at hatet og kjærligheten skinner.