Arne Svingen

Man dør litt

hver dag

1

Bokstavene sloss, og ordene rant ut av siden. Tåken seg inn over arket. Det var en sånn dag, da alle tyske formuleringer forsvant et sted langt utenfor rekkevidde. Henrik lukket boka med et smell. Selvsagt hadde han forventet at første året på videregående i Tyskland ville by på språklige utfordringer, men han ble liksom aldri kvitt stotringen og gikk seg vill i gloser og kasus. Trengte verden virkelig dativ? Når han snakket med jentene, lo de av ham uten at han prøvde å være morsom.

Stuebordet var en øy av papirer. Det var farens arbeidsplass, men Henrik gjorde leksene der hver gang han var alene. Ikke bare var rommet hans lite, men det var også ekstremt smalt, og det lille vinduet i enden ga ham følelsen av å sitte i et kott. Han kastet et blikk på farens ringpermer ved bordenden. I teorien hadde planen vært enkel og fristende. De skulle ta et år i Berlin så faren kunne få fullført bokprosjektet sitt. I praksis hadde det vist seg at å produsere flere hundre siders dyptpløyende sakprosa var noe annet enn å skrive en avisartikkel. Etter hvert var det som om faren fikk en hette av frustrasjon over seg. Middagene oste av dårlige vibrasjoner, og sure kommentarer gikk i skytteltrafikk over bordet. I det siste hadde Henrik hørt faren banne for seg selv, lavt og irritert, og si ting som var umulig å oppfatte. En gang faren hadde drukket, klaget han over at han begynte å miste oversikten over materialet. Han fant ikke formen. Han hadde for mye info. Eller for lite. Manglet vinklingen. Henrik skjønte egentlig ikke hvorfor han måtte skrive denne boka om skipsrederen Hans Bergvang. Fyren virket dødsens kjedelig.

Henrik skjøv stolen hardt vekk med knehasene og gikk ut på badet. Han skulle dusje lenge, få bort alle leksefrustrasjoner, og etterpå ville han smøre inn huden med den nye fuktighetskremen, kanskje prøve aftershaven han kjøpte på taxfree-en sist han var i Norge.

Det var ikke godt å si hvor faren var. Nå var det flere dager siden han hadde sittet ved stuebordet og arbeidet. Og når faren sto fast, var den lokale kneipen tydeligvis det beste stedet å hente inspirasjon. Det hadde blitt mange sene kvelder i det siste, Henrik hadde hørt faren ramle inn lenge etter at han hadde lagt seg. Iblant hadde han med damer hjem, sånne som bråkte og var like fulle som ham.

Det hadde i det hele tatt ikke blitt det livet Henrik hadde sett for seg da faren entusiastisk hadde foreslått et år i Berlin, bare de to sammen, best buddies forever. Akkurat nå kunne Hans Bergvang dra til føkking helvete og faren gjerne komme hjem og si at han avblåste hele prosjektet, og at han ikke var typen til å skrive biografier, så kunne de dra hjem til venner og familie og et normalt liv i Norge.

Faren hadde lovt at de skulle spise middag sammen i dag. Henrik var lei av å spise på restaurant og hadde foreslått flere hjemmemåltider, helst uten to flasker vin til maten. Men faren var ingen masterchef, han var ikke engang en anstendig kokk.

Dusjen hadde ikke den svalende effekten den pleide å ha, frustrasjonen klødde som insekter på kroppen. Så fort han hadde tørket seg, gikk han ut på kjøkkenet med håndkleet rundt livet og fylte opp et glass appelsinjuice. Han ble stående i takterrasseåpningen og se skyene drive sakte over himmelen. Etterpå gikk han ut på badet igjen og smurte seg inn med fuktighetskremen, den luktet virkelig godt. Han tok på seg den nye skjorta. Faren var rundhåndet med lommepenger, han følte vel han måtte kompensere for alt kaoset og den dårlige stemningen.

Ringelyden fra callinganlegget skar gjennom rommet. Det var tidlig til faren å være. Kom han til å lukte formiddagsdrinker og festrøyk? Det var særlig på småfulle dager han pleide å ringe på i stedet for å låse seg inn. Henrik gikk irritert bort til porttelefonen og åpnet. Deretter lot han døra til leiligheten stå på gløtt. Han fortsatte ut på kjøkkenet og fylte opp juiceglasset igjen, og etter en stund hørte han faren komme inn. Men det var ikke den støyende entreen han pleide å gjøre etter sju glass vin. Henrik hørte bare lave skoklakk mot tregulvet og et klikk fra døra. Så ble det stille.

– Pappa?

Han svarte ikke. Antakelig hadde han med seg en overraskelse, greier han hadde kjøpt for å døyve dårlig samvittighet. Henrik gikk ut i stua. Et par skritt fra døra sto det en velkledd mann rundt førtifem–femti som han aldri hadde sett før. Mannen måtte ha ringt på feil ringeklokke. Han skulle garantert til en nabo. Typisk misforståelse når man bare slipper inn folk uten å spørre hvem de er. Mannen hadde på seg svarte hansker. Det var da altfor varmt til hansker i dag.

– Hvem er det du skal til? spurte Henrik på tysk.

Mannen kom raskt over gulvet. Det var noe med hanskene og de målrettede skrittene som sendte en brå uro gjennom Henrik. Han måtte komme seg vekk fra denne mannen. Men selv om Henrik reagerte raskt, var han ikke kjapp nok. Idet han dreide rundt, på vei inn på kjøkkenet for å hente en kniv, kjente han et hardt slag på siden av nakken. En intens smerte spredte seg nedover overkroppen og nappet helt ned i lårene. Henrik vaklet mens han dukket i forsøk på å beskytte seg mot flere slag. Men mannen slo ikke mer, la bare en arm rundt halsen hans og halte ham resolutt over gulvet. Skulle han først bli ranet, hadde Henrik sett for seg en ung stoffmisbruker eller et par bøller med balltrær. Men en voksen mann i dress?

– Slipp meg, fikk han presset ut mens han vred halsen for å få puste.

Mannen hadde slept ham tvers gjennom stua, og plutselig innså Henrik hvor han var på vei. Han gjorde et desperat forsøk på å komme seg løs, men mannen bare strammet grepet rundt halsen og nøkket ham de siste meterne ut på takterrassen.

Dette ga ingen mening. Han hadde da ingen fiender. Han hadde ikke engang venner her. En vanvittig misforståelse! Han forsøkte å snakke, fortelle mannen på sin haltende tysk at det ikke kunne være ham han var ute etter. Men det var ikke mulig. Lydene buttet imot det innsnevrete stemmebåndet, og bare noen gutturale lyder unnslapp. Det var så vidt han klarte å snappe inn små lommer av den varme bylufta. Mannen stønnet idet han plasserte Henrik ved gelenderet. Raskt skiftet han grep. Som om dette var noe han gjorde ofte.

En intens redsel skar gjennom Henrik. Mannen var i ferd med å lempe ham over gelenderet. Det var fem etasjer ned til den asfalterte bakgården.

– Vær så snill, fikk han ut på tysk. – Det er ikke meg!

Mannen hadde tak i overarmen og det ene beinet hans. Henrik forsøkte å åle seg fri, låse fingrene fast til gelenderet. Men uansett hva han prøvde på, hadde mannen et motgrep. Og han var mye sterkere enn ham.

– Slipp meg!

Like etter skulle han komme til å ønske det motsatte. For mannen lempet ham over kanten, og han klamret seg til gelenderstålet. Henrik så opp på mannen. Blikket hans var verken sint eller innbitt. Ansiktet var nesten nøytralt, som om han bare la litt tunge varer i en handlepose.

– Hvorfor? spurte Henrik og hørte selv hvor svak og desperat stemmen lød.

Mannen slapp ham. Nå var det bare hans eget grep som hindret ham i å falle fem etasjer ned. Mannen gikk et skritt tilbake. Henrik prøvde å dra seg inn over gelenderet igjen. Dette var bare en advarsel. En spøk. Det var en misforståelse som kom til å bli oppklart.

Han kunne fortsatt redde seg selv.

Like etter kjente han en voldsom smerte i fingrene på høyrehånda. Mannen hadde tuppet ham av all kraft. Henrik slapp ikke, selv om det kjentes som om fingrene var brukket. Denne mannen mente alvor. Ett sekund etter det første sparket kom det neste, og Henrik mistet taket med høyrehånda. Han hang etter den venstre og rakk ikke å feste nytt grep før foten kom susende igjen.

Smerten ilte gjennom armen. Men ikke faen om han skulle slippe. Hele livet hans hang i dette grepet.

Mannen sparket igjen. Akkurat idet venstrehånda glapp, klarte han å få nytt tak med den vonde høyrehånda. Han kunne se hvordan mannen tok ny sats.

Han måtte få et bedre tak! Et grep som var vanskeligere å sparke løs. Men metallsprinklene ga ham ikke særlig mye valg. Heldigvis traff ikke mannen like godt med neste spark, og Henrik beholdt taket rundt stålet. Samtidig skjønte han at han umulig kunne tåle flere. Han måtte komme seg over, ta opp kampen. Forsøke en flukt. Få tak i hjelp.

Foten kom susende igjen. Henrik skrek av full hals idet den smalt inn i fingrene og han mistet grepet. Et tidels sekund følte han seg vektløs. Men så passerte han vinduet i leiligheten under.

2

Ingen like dager. Høytidelig hadde Steinar lovt seg selv akkurat det. Men noen dager ble likevel begivenhetsløse hull. Det hadde faktisk vært en hel mengde av dem i det siste. Men i dag skjedde det endelig noe.

Steinar hadde fortalt alle han møtte, at han trengte jobb, og nå hadde ryktebørsen gitt uttelling. Han skulle endelig på jobbintervju, selv om han ikke helt hadde forstått hva jobben gjaldt. Det eneste mannen som ringte, hadde sagt, var at den krevde særlige psykiske og fysiske egenskaper, og at det garantert ikke dreide seg om noe ulovlig.

Sola hang høyt over Nordre gate, men noen regnfulle dager hadde gjort det kjølig til årstiden å være. De skulle møtes nede på Brattørkaia, ikke så langt fra Rockheim, som han hadde tenkt å få besøkt før eller siden.

Klart han burde begynt på videregående. Det fantes veldig få interessante jobber for folk med bare ti års skolegang. Han var da ambisiøs, han ville gjøre store ting med livet sitt. Men det hadde selvsagt hjulpet å vite hva de store tingene skulle være. Legge en plan.

Nå hadde det ikke akkurat vært noe sjakktrekk å flytte til faren i Trondheim. Her hadde han verken kontakter eller venner. Men etter hvert skulle han i hvert fall inn i militæret, hadde han tenkt. Få seg en grad, ta noen utenlandsopphold. Tjene gode penger, akkurat som faren. Noen dager syntes Steinar det var en god idé. Andre dager var han ikke like sikker. Faren hadde vært tre runder i Afghanistan. Én gang i Bosnia. Han hadde fortalt om IED-en på veien til Fallujah, som hadde gått av for seint. Skuddet som flerret opp skulderen på uniformen hans under angrepet på leiren. Og så var det operasjonen i Shah-i-Khot, selveste kongedalen, der afghanerne aldri hadde tapt, verken mot britene på 1840-tallet eller russerne i 1980-årene. Åstedet hvor 250 russere ble drept i kamp på én og samme dag. Men 1400 SOF-styrker skulle forandre på dette. Afghanerne hadde bygget et sinnrikt system av tunneler, mange betongforsterket og med et speilsystem som reflekterte lyset innover til oppholdsrom langt inne i fjellet. Det var her faren tok sin første Taliban-kriger. Det ble ikke den siste i løpet av kamphandlingene.

Man snakket om at folk fikk psykiske plager etter slike opphold. Men faren påsto at han var den samme som før, og slik virket han også.

Selvsagt kunne man være yrkesmilitær og klare seg utmerket, tenkte Steinar. Det var egentlig verre med moren. Selv om hun ikke hadde vært på et eneste utenlandsoppdrag. Ting kunne gå galt hjemme også.

Nå var han på vei til et jobbintervju som krevde særlige psykiske og fysiske egenskaper. Mannen i andre enden av mobillinjen hadde kalt seg Melvin Trajek. Han ville ikke gå i detalj på telefon, men han mente at Steinar kom til å bli positivt overrasket. Mannens navn og måten han snakket engelsk på, hadde fått Steinar til å tenke Øst-Europa, men han var ikke så god i språk.

Steinar stappet hendene i lommene og kjente nøkler, kort og småpenger. Kniven var blitt liggende igjen på kommoden i gangen. Det føltes helt feil å gå på jobbintervju med kniv i lomma.

Han fant riktig adresse og trykket inn i ringeklokka med 115 på et klistremerke. Like etter summet det i døra. Da han kom opp i andre etasje, fant han en dør på gløtt.

– Hallo? forsøkte Steinar med høy stemme i døråpningen.

En dresskledd mann kom til syne.

– Steinar, ikke sant? sa han på den karakteristiske engelsken og stakk fram høyreneven.

Håndtrykket var hardt. Steinar fulgte ham inn i stua. Leiligheten var striglet og hadde noe karakterløst over seg, litt som Trajek selv, en anonym mann med klassisk forretningsmannsveis og noen rynker ved munnvikene. Litt ubestemmelig alder, muligens et sted i femtiårene, og en mørk grunntone i huden som fikk Steinar til å tenke på Sør-Europa.

– Så hyggelig at du hadde tid, sa han og gjorde en håndbevegelse mot en rød lenestol.

– Tid har jeg nok av akkurat nå, svarte Steinar og angret umiddelbart. Han skulle selge seg inn, ikke hinte om hvor dårlig ting gikk.

På bordet sto det to kopper og en uåpnet pakke med sjokoladekjeks.

– Jeg har akkurat laget litt te. Hva sier du til en kopp?

– Gjerne det.

Trajek forsvant ut på kjøkkenet og kom like etter tilbake med en kanne. Han fylte rødbrun væske i de hvite koppene og spurte om han ville ha melk eller sukker. Steinar sa nei takk og tok en forsiktig slurk.

– Jeg har hørt gode ting om deg, sa Trajek. – Men vær så snill, ikke spør fra hvem.

– Er det pappa?

Trajek smilte.

– La meg gjenta, det er ikke snakk om noe ulovlig. Jobben gir en type inntekt du trygt kan oppgi til myndighetene. Hvis du selv vil. Sånt legger ikke vi oss opp i.

Trajek løftet tekoppen og drakk. Det virket som om han brant seg litt. Steinar tok en slurk til og tenkte at fyren måtte ha sensitive lepper, teen var langt unna kokepunktet.

– Fortell først litt om deg selv, så skal jeg etter hvert komme nærmere inn på firmaet jeg jobber for.

– Hva vil du vite?

– Hva som helst.

Egentlig hadde han ikke særlig mye å fortelle. Han hadde rett og slett ingen yrkeserfaring å snakke om. Og det kjentes heller ikke som om han hadde opplevd særlig mye i sitt sekstenårige liv.

– Jeg vil gjerne inn i militæret, sa Steinar.

– Det er bra.

– Jeg tror jeg egner meg godt til det. Akkurat som faren min.

– Noen jobber går i arv.

– Pappa og jeg har laget en hinderløype i skogen. Og det hender at vi skyter litt, selv om jeg ikke egentlig har lov til det.

Trajek smilte igjen. Steinar drakk mer te. Trajek begynte å snakke. Han brukte mange ord. Av en eller annen grunn var det vanskelig å få med seg hva han sa. Egentlig litt pinlig å ikke klare å konsentrere seg. Det var jo nå han skulle virke voksen og fornuftig. Halve setninger og lange tepauser gjorde neppe noe godt inntrykk.

Steinar oppdaget hånda si på armlenet. Et lite øyeblikk var det som om armen tilhørte en annen kropp. Han skulle til å løfte den, som for å få kontroll over den igjen, men etter en kort muskeltrekning var det som om den sluttet å lystre. Trajek snakket ikke mer, bare glodde nysgjerrig på ham, før han reiste seg og kom rundt bordet. Steinar ville også komme seg opp, men kroppen gjorde ingenting av det hjernen ba om. Hva var det egentlig som skjedde? Det var som om han plutselig var blitt lam.

En isnende redsel rant gjennom ham. Idet Trajek la en arm rundt halsen hans og halte ham opp av stolen, så han på tekoppen, den som han hadde drukket altfor hurtig av, den samme teen som Trajek bare lot som om han brant leppene sine på. Det hadde ikke hjulpet om han hadde hatt kniven. For han hadde ikke lenger en kropp som samarbeidet.

Trajek dro ham over gulvet og inn på badet. I et kort øyeblikk så han sitt eget ansikt i baderomsspeilet, fjeset var helt skjevt, som om underhudsmusklene halte ham ned mot gulvet. Badekaret var fylt med vann. Mens Trajek dro ham mot vannet, forsøkte Steinar å mobilisere nye krefter, men kroppen var i streik. Han ville rope om hjelp, banke Trajek, rømme hals over hode. Men like etter hadde han hodet under vann i stedet. Det var umulig å holde munnen lukket. Vannet sivet inn, og han kjente det umiddelbart. Det var saltvann.

Hvorfor hadde noen saltvann i badekaret?

Mens han kjempet en forgjeves kamp med å holde vannet ute, dukket et ord opp i hjernen hans: selvmord. Skulle det se ut som han hadde druknet i fjorden?

Det ga ingen mening. Hvilken gærning var dette?

Vann fylte lungene hans.

Steinar rakk ikke å komme på en eneste teori før han mistet bevisstheten.