Jan Grue

Normalia

Noveller

Russlands historie

Senere det året fremkom det at Russlands historie ble skrevet av en middelaldrende mann bosatt i Genève. Det dreide seg altså ikke om en krønike, en nedtegnelse av begivenheter som allerede hadde funnet sted, men om Russlands historie samtidig som den utspilte seg.

Den middelaldrende mannen takket til å begynne med nei til alle henvendelser fra media. Først etter en tid, da han (noe motvillig) ble kjent under initialen H, fikk verden vite at Russlands historie hadde vært i familiens varetekt i uminnelige tider. Dette var ment bokstavelig: Ifølge H var det ingen som husket, langt mindre visste med sikkerhet, når Russlands historie først hadde blitt et familieanliggende. Familien hadde ifølge muntlige overleveringer emigrert fra Italia til Sveits under en turbulent periode i det femtende århundre, og praktisk talt alle deres eiendeler, inkludert historiebøkene de så langt hadde fylt ut, og som den gang, naturlig nok, omhandlet det moskovittiske storhertugdømme, ble stående igjen i et navnløst palazzo i Milano.

Alene dette – den uklare forhistorien – reiste en rekke spørsmål. Fantes det en tid da Russlands historie utspilte seg uten at Hs familie sto ansvarlig for den? Eller var krøniken innvevd i selve landets – og folkets – natur?

Ifølge tradisjonen var det andre sønn i huset som skulle skjøtte Russlands historie. Etter emigrasjonen til Sveits måtte familien bygge opp formuen sin på nytt, og lyktes i grunnen godt med det, først innen trelast, senere innen transport- og finansnæringen. Eldstesønnen var som regel en respektert storborger. Handelen fødde på historien.

Da det tyvende århundre gikk mot slutten, var imidlertid familien kraftig redusert både i omfang og likviditet. H var ikke bare det eneste gjenlevende medlemmet i sin generasjon, han var også barnløs. Utbyttet fra de resterende aksjepostene i familieselskapene, som alle hadde byttet navn og majoritetseierskap, var tilstrekkelig for et behagelig liv for én. Likevel var H, som jo stammet fra en slekt med betydelig pliktfølelse overfor sitt langvarige prosjekt, ikke riktig tilfreds. Kan hende var han bekymret, til og med ensom. Hva ville skje når han selv ikke lenger kunne skrive Russlands historie? Da han begynte å bli oppringt av journalister med interesse for det esoteriske, var H derfor en smule mer imøtekommende enn han ellers ville ha vært. Først takket han høflig nei til alle, av gammel vane. Tidligere århundrers spekulasjoner hadde familien raskt satt en stopper for; selve ideen om at de skulle forvalte noe så massivt, udiskutabelt verdifullt, og likevel uhåndgripelig som Russlands historie, var uansett så absurd at det var en nokså enkel sak å avlede de få forvirrede sjelene som var på sporet av sannheten. Men da en fransk kvinnestemme – den tiende eller tolvte av henvendelsene – forekom H å klinge spesielt raffinert, innrømmet han at han var mannen hun lette etter.

Da kontakten først var opprettet, fulgte de små betroelsene hverandre som sigaretter. H snakket ikke lenge på telefonen av gangen, og passet omhyggelig på å avslutte samtalen før journalistens nysgjerrighet var tilfredsstilt. Det var ikke vanskelig. H likte arbeidet sitt, han var stolt over sin håndverksmessige kompetanse, og i likhet med visse svært erfarne håndverkere kunne han snakke om det han gjorde, på en besnærende måte, med laugets og den innviedes mystikk. Det var ikke det at H var den mest kunnskapsrike slavisten i verden; tvert imot hadde han stor respekt for alle slags spesialister og hadde konsultert flere av dem i årenes løp, dog uten å fortelle dem hva slags prosjekt de i virkeligheten bidro til. Dette var forresten ikke en selvfølge, la H til, for det var bare de færreste av hans forgjengere som hadde diskutert Russlands historie med noen utenfor familien. Store deler av hendelsesforløpet ble bestemt uten ytre påvirkning, og enkelte begivenheter hadde til og med blitt nedfelt under påvirkning av …

Her stoppet ordflommen fra H opp. Midt i et intervju ble forbindelsen brutt, og til forskjell fra de tidligere avbruddene virket ikke dette planlagt eller tilsiktet. Journalisten i den andre enden, som var en erfaren frilanser med tilknytning til ulike magasiner og tidsskrifter, ble sittende igjen slukøret og frustrert. Ganske snart befant hun seg på toget på vei til Genève mens hun om og om igjen bebreidet seg selv for ikke å ha oppsøkt H tidligere, men latt seg avspise med telefonintervjuene.

Da journalisten kom frem til Hs leilighet, fant hun den avlåst og tilsynelatende forlatt. Intet lys var synlig fra sprekken under den håpløst solide døren. Journalisten stirret sultent på dørklinken, men hun var i følge med Hs nabo, en eldre herre som bare etter lang overtalelse hadde sluppet henne inn i trappeoppgangen, og som vaktsomt fulgte journalisten med blikket mens hun gikk ut i den grå byen.

Frem til dette punktet hadde journalistens intervjuer med og artikler om H vakt en viss oppsikt, men interessen var av en intellektuell og noe distansert karakter, kan hende fordi tekstene utelukkende hadde blitt solgt til intellektuelle og noe obskure tidsskrifter. Ja, Russlands historie ble visst skrevet av en middelaldrende mann i Genève, og dette var selvfølgelig prinsipielt viktig, men verden var full av viktige og kompliserte spørsmål.

Nå hendte det imidlertid noe. Journalisten skrev en lengre reportasje, en smaksrik suppe kokt på spikeren som var Hs forsvinningsnummer. Teksten var full av livlige episoder og anekdoty fra Russlands historie, og ble utførlig sitert, spredt, lenket til og delt. Spekulasjonene skjøt fart. Hvor var H? Hva hadde hendt? Angret han på at han hadde gitt seg til kjenne? Hadde han gått i skjul for å skrive Russlands historie i fred, uten å måtte forklare seg, uten å måtte stå til ansvar for den tross alt ganske foruroligende utviklingen i landet de senere år? Eller – var det noe langt mer suspekt som hadde funnet sted? Det rådende russiske regimet var verken opplyst eller demokratisk – den nærmeste analogien med dagens politiske utvikling var Nikolai IIs repressive enevelde rundt midten av 1800-tallet – og selv et opplyst og demokratisk regime, selv et Sveits eller et Sverige, ville vel ikke uten videre latt en privat borger, en borger av en fremmed makt, bestemme sin historie? Hadde russerne vært på ferde? Befant H seg i et lydisolert rom i Moskva, eller enda verre, i Sibir? Var H tatt av dage?

Journalisten var sikker på at dette siste ikke kunne stemme. Russland besto, følgelig besto også H. Hvem var det ellers som skrev landet videre? Det var naturligvis mulig at oppdraget, teknisk sett, kunne overdras til noen som ikke tilhørte Hs familie. Det var heller ikke utenkelig at oppdraget, dersom H falt fra, ville vandre rundt i slektstreet på leting etter nærmeste genetiske forbindelse, som den britiske kronen etter Elizabeth Is død. Men ikke noe som hadde utspilt seg i Russland de siste ukene, talte for at en ny historiker hadde tatt over. Alt var ved det forutsigbart uforutsigbare gamle.

Om et attentat likevel skulle ha funnet sted, var det avgjørende å finne ut av det. H var, om ikke annet, en noenlunde kjent størrelse – ikke minst på grunn av den franske journalistens arbeid med saken. Hun var tross alt den eneste som hadde snakket inngående med H; følgelig var tekstene hennes ikke bare det mest interessante stoffet om H, men også det mest troverdige. Artiklene og kommentarene hennes ble nå konsekvent oversatt til en rekke språk, inkludert russisk, og spredt til en formløs masse av lesere som var sultne på selv de minste detaljer. Hva slags menneske var H? Hvordan lød stemmen hans? Var han en arrogant mann, en snill mann, en maktsyk og gal mann? Var det utålmodighet som hadde fått ham til å avsløre seg, var han misunnelig på sitt narrative objekt, Russland, som stadig nøt verdenspressens oppmerksomhet, mens han selv satt på et støvete kontor i Genève, dag etter dag, og skrev tekster som aldri ville bli lest? Hvordan kledde H seg, hva spiste han? Var hendelsene i Ukraina, slik det gikk rykter om, et resultat av at H var forstoppet etter et tungt måltid? Hadde den siste krigen i Tsjetsjenia kommet av kjærlighetssorg?

I Hs vedvarende fravær påtok journalisten seg gradvis, umerkelig, rollen som hans forsvarer. Det var ikke til å unngå, for hver gang en anklage ble rettet mot H, enten de kom fra en uinformert blogger eller en selvhøytidelig politiker, ble journalisten opprørt og forstyrret over mangelen ikke bare på faktaopplysninger, men på forståelse for Hs byrde, for ansvaret han hadde sittet med i så mange år, og som han åpenbart ikke maktet å gi fra seg.

Og Russlands historie fortsatte, slik den alltid hadde gjort.

Den vanligste anklagen mot H var, forståelig nok, at han spilte Gud. Det var uforsvarlig å la ett eneste menneske styre med det som, den demografiske utviklingen til tross, var 147 millioner menneskeskjebner. Men dette var også den enkleste anklagen å parere. Hva, svarte journalisten, visste man egentlig om alternativet? Om Gud skulle pensjonere seg, hva ville fylle tomrommet etter ham? H hadde tatt oppgaven svært alvorlig, og det samme kunne man trolig si om alle hans forfedre, helt tilbake til høymiddelalderen. Etter opplysningstiden hadde historiebøkene blitt både sirligere og mer utførlige, med flere detaljer og grundigere opplysninger, og var ikke dette et tegn på at tradisjonen var levende og ble kjærlig ivaretatt?

Men hva med alle grusomhetene som hadde utspilt seg der borte i øst? Var ikke de uforenlige med Hs gode intensjoner, slik all ondskapen i verden for øvrig utgjorde et solid argument mot en mer overordnet historieskrivers eksistens? Den store urotiden på 1600-tallet, alle krigene, hungersnøden, revolusjonene, fangeleirene, massehenrettelsene?

Vel, svarte journalisten, som nå selv var blitt et yndet intervjuobjekt, man måtte innrømme at Russlands historie ikke var noe pent syn, verken på langt eller på nært hold … men likevel, appellerte hun igjen, likevel var det utilrådelig å sette seg til doms over H. I løpet av de relativt korte (men stadig rikere og mer flertydige) samtalene deres, hadde hun fått inntrykk av at det var mange faktorer som spilte inn. Var det for eksempel sikkert, eller for den del bare sannsynlig, at H skrev Russlands historie helt for egen regning? Var det ikke langt mer plausibelt at han skrev under strenge begrensninger, at han måtte ta hensyn til alt som hittil hadde hendt, og med blikket jevnlig rettet mot alt som kunne hende i fremtiden? Russland var et stort og komplekst land, med en uendelig komplisert historie: Hva ville hende om man, om H, fulgte sitt neste tilfeldige innfall og skrev historien uten hensyn til logiske konsekvenser og narrativt forløp? Hvilken del beveget den neste? Hvordan hang det hele sammen?

Ettersom journalistens oppfatninger nå var etterspurt over store deler av verden, hadde hun ikke lenger behov for å forlate boligen sin i utkanten av Paris. Opptakene hun hadde av telefonsamtalene med H, opptak hun hadde nektet å dele med noen, inkludert redaksjonen som hun nå ikke lenger var formelt tilknyttet, hadde så mange nyanser at hun kunne spille dem av, igjen og igjen. Til sammen utgjorde intervjuene knapt halvannen time, og de besto for det meste av hennes egne spørsmål, anmassende og grove, slik fremsto de for henne nå, men H snakket, det var utvilsomt H, innimellom, og hun fant stadig nye og uventede aspekter ved det han sa, en nyanse i intonasjonen, bruk av et uvanlig ord, en usedvanlig lang pause …

Etter hvert ble hun i stand til å skrive en ny fortolkende spalte, en talmudisk meditasjon, over et implisitt komma, et kuriøst innpust. Den minste nyanse kunne vise seg å romme den største omveltning.

Hs leilighet i Genève var for lengst brutt opp og ransaket. Det sveitsiske politiet, ytterst diskré som de var, vante med å la stengte hvelv stå i fred, hadde til slutt funnet det nødvendig å gripe inn. Leiligheten var nøye innredet, hver gjenstand hadde sin plass, det var tydelig at et ordensmenneske hadde bodd der, svært lenge, alene. I hyllene var det mange bøker innen et vell av sjangere, men ingen som omhandlet Russland og russiske forhold, og de fant heller ingen ledetråder som kunne fortelle hvor H befant seg. Journalisten forventet nå at noe skulle skje, at hun ville bli arrestert, eller det som verre var. Det var for mange som hadde interesse av å oppspore H. Hun vandret rundt i boligen sin, stadig mer nervøs, med to lysende skjermer som eneste faste forbindelse til verden utenfor.

Den ene skjermen viste programmet der hun skrev artiklene sine, mens den andre forsynte henne med alle tenkelige nyheter om Russland. Bulletiner, statlige informasjonsskriv, reportasjer fra nasjonale og internasjonale organer, data fra geologiske og meteorologiske byråer; hun fikk ikke nok av informasjon om Russland. For kanskje, kanskje, var det slik at H ikke bare fremdeles befant seg der ute. Kanskje var han også i stand til å kommunisere. Det ville være en klønete og ytterst kryptisk måte å formidle informasjon på, men det var også en kanal som utelukkende tilhørte ham. Selv ikke den russiske stat – især ikke den russiske stat – ville være i stand til å koordinere hele landets adferd.

Det virket utrolig at en mann som H skulle endre på et helt lands historie, bare for å formidle et budskap til henne. Men var det ikke også helt nødvendig? Om han fulgte med i nyhetsbildet, ville han også være klar over at hun var hans primære og ledende fortolker, hans profet, om hun først skulle være stor på det, ute blant menneskene. Ville han ikke da også vite at hun var den som egnet seg best til å fange opp det han hadde å si, hun som var det siste mennesket han offisielt hadde snakket med, før han forsvant?

Hun hadde lært mer om Russlands historie enn hun noensinne hadde forventet – om dette eller om noe annet emne. Og kunnskapen gjorde henne følsom, den gjorde henne var for endringer, oppmerksom på det hun, for seg selv, betegnet som ujevnheter. Historien gikk sin gang, den fløt av sted, sedvanlig nok som en mektig elv, men med små uventede virvelstrømmer her og der, fossefall og stryk, begivenheter som ikke burde finne sted. Ikke noe som ellers ville blitt bemerket, ikke i et land der presidenten avsatte og valgte seg selv, som Odin hengende på treet, men likevel bemerket, av henne, og ført inn i hennes eget system.

Dette systemet, denne loggen, var ikke noe hun delte med andre. Artiklene hennes var til for andre formål – først og fremst for å tjene penger. Dessuten hadde nyhetens interesse for lengst forlatt temaet. Verden hadde slått seg til ro med at Russlands historie ble skrevet av en middelaldrende sveitser som kanskje eller kanskje ikke var i live et sted på jorden, for verden kunne ikke gjøre noe med det. Det var nok av andre bekymringer.

Journalisten leste videre. Hun betraktet, reflekterte, analyserte, alt dette mens hun vandret rundt i boligen, nå for det meste i en stor, rød badekåpe, nå for det meste med mat og nødvendigheter levert på døren. Tolkningene hennes ble skarpere etter hvert som livet dempet seg, ble til en jevn during, trygt utenfor huset. Hun forsto Russland så godt nå at hun selv kunne ha skrevet landets historie. Journalisten formulerte en teori som lød slik: Det hadde ikke alltid vært et Russland. Det ville ikke alltid være et Russland. Hun fortalte ikke noen om denne teorien.

Da H endelig ringte på døren, en dag da våren var i ferd med å bli til sommer, da han sto der med en gammeldags hatt på hodet og en paraply hektet over albuen, var hun nokså sikker på at hun ikke lenger trengte ham, og da hun ba ham komme inn, var det mest av høflighet fordi samtalen deres hadde blitt avbrutt så plutselig, og hun merket et lite rykk av nysgjerrighet etter å få vite hvordan historien ville slutte.