Jens Stoltenberg

Min historie

Det lykkelige valg

Mars 1989

«LYKKE TIL I DET NYE LIVET DITT, JENS.»

Ingrid smilte. Jeg kysset henne farvel og gikk ut av døra fra leiligheten vår i Valdresgata. På vei ned trappa kastet jeg et blikk på klokka. Jeg hadde fortsatt god tid. Oslo lå snøfri, og det var mildt i lufta.

Det var 1. mars 1989. En spesiell dag. Jeg hadde stått litt tidligere opp enn jeg pleide. På badet irriterte jeg meg som vanlig over et stort hull i en gipsplate. «Jeg må få gjort noe med den plata», tenkte jeg mens jeg sto i dusjen, slik jeg hadde tenkt nesten hver morgen i fire år. Kunnskaper fra sløyden på Steinerskolen hadde hjulpet meg til å pusse opp flere leiligheter opp gjennom årene, og jeg hadde byttet ut lister og gjort annet småplukk også i denne OBOS-leiligheten, men å skifte den ødelagte plata på badet fikk jeg meg aldri til.

Jeg tok trikken ned til sentrum, og gikk de få kvartalene til en gråbrun murbygning på hjørnet av Skippergata og Rådhusgata i Kvadraturen. Jeg så opp på det beskjedne og slitne inngangspartiet. Bygget var ikke mye å se på, men det som foregikk innenfor dørene var desto viktigere. Et øyeblikk stoppet jeg opp, fylt av ærefrykt.

Her holdt «byrået» til. På Sosialøkonomisk institutt på Blindern ble det sagt at dette var én av tre mulige arbeidsplasser utenfor instituttet en fersk sosialøkonom burde trakte etter. De to andre kandidatene – Norges Bank og Finansdepartementet – holdt til i mer prangende bygninger, men de var uaktuelle for meg. Jeg ville bli forsker.

Det statistiske Centralbureau ble opprettet i 1876 og hadde røtter enda lenger tilbake i tid. Det skulle sørge for en samlet, sammenhengende statistisk framstilling av befolkningsmessige, næringsmessige og økonomiske forhold i Norge. En grunnvoll av en samfunnsinstitusjon. Etter hvert var oppgavene blitt flere. Her arbeidet hundrevis av mennesker, mange var økonomer som meg. Byrået var en viktig del av det sterke økonomiske fagmiljøet i Norge. Et miljø vi har vunnet flere nobelpriser for. Det var preget av en sterk, sosialdemokratisk styringstradisjon. Petter Jakob Bjerve, finansminister under Einar Gerhardsen, hadde vært direktør det meste av etterkrigstida. Han ble etterfulgt av Arne Øien, som senere også ble statsråd for Arbeiderpartiet.

Klokka var litt over halv ni. Jeg var ikledd mine vanlige klær. Det var ikke dress og slips, men skjorta var strøket og genseren og buksa nyvasket, slik de skal være første dag i ny jobb. Innenfor dørene skulle jeg stemple inn, gå opp trappa til andre etasje og møte Knut Alfsen. Han ledet seksjonen for ressurs- og miljøanalyser i forskningsavdelingen. Det var her jeg skulle arbeide.

Halvannen uke tidligere hadde jeg gått av som leder i Arbeidernes Ungdomsfylking, AUF. I mer enn 15 år hadde jeg brukt nesten all min ledige tid på politikk. Som 14-åring i 1973 fulgte jeg Arbeiderpartiets landsmøte fra galleriet i Folkets Hus. Jeg var full av respekt da jeg så folk som Einar Gerhardsen, Trygve Bratteli og Reiulf Steen på talerstolen. Tenk å kunne snakke slik, og engasjere folk slik som dem. Tor Aspengren, LO-lederen, ledet møtet med myndig stemme og hard bruk av møteklubba. Aspengren kjente jeg litt fra tidligere. Faren min, Thorvald, var internasjonal sekretær i LO, og jeg tilbrakte mange timer i korridorene der etter skoletid. Folkets Hus var mitt SFO tidlig på 1970-tallet.

Snart ble jeg AUF-er. Først i Centrum og Majorstua AUF, så i AUF i Oslo. Deretter på nasjonalt nivå. Vennene mine fra Frogner, Steinerskolen og Katta så jeg stadig mindre til. I hvert fall de jeg ikke hadde klart å verve inn i AUF.

Heldigvis hadde jeg vært bevisst på at jeg skulle gjøre ferdig utdannelsen min. Det var nok av AUF-ere som tok tilbud om politiske verv og jobber i studietida, og som forble halvstuderte. Høsten 1987 fullførte jeg økonomistudiet, samtidig som jeg var leder i AUF. Aldri verken før eller senere har jeg jobbet så hardt og disiplinert.

Årene i AUF ga meg mye. Jeg fikk reise rundt i hele landet og i store deler av verden. Jeg møtte mennesker jeg aldri ville ha blitt kjent med ellers.

Og jeg syntes jeg hadde fått til noe. AUF hadde forandret seg og blitt en bred ungdomsorganisasjon med stor innflytelse. Jeg følte at det delvis var min fortjeneste. AUF hadde lagt bort sitt nei til NATO og sluttet med høytflygende diskusjoner om Marx’ teorier. Vi var i stedet opptatt av miljø, fordeling og skolepolitikk. Saker som vanlige ungdommer brydde seg om og kjente seg igjen i.

Jeg angret ikke på all tida jeg hadde brukt på politikk, men nå var det over. Helt over. Jeg hadde vurdert andre jobber og verv i politikken, men hadde kommet til at jeg ikke ville. Jeg ville begynne med noe ordentlig.

Det var to uker igjen til jeg fylte 30 år, og jeg gledet meg til det nye livet som skulle starte. Jeg hadde sett de gamle vennene mine få normale jobber med faste inntekter. De kjøpte seg hus og fikk barn. Jeg tilbrakte det meste av min tid med ungdommer som var ti år yngre enn meg selv.

Konsulentjobben i SSB var min første ordentlige jobb. Den var kanskje ikke godt betalt, men lønna var i hvert fall anstendig, og ikke basert på ungdommelig idealisme som fremste motivasjon. Det gjorde at jeg følte meg nærmest velstående. Jeg skulle jobbe med makroøkonomiske planleggingsmodeller. De bar navn som MSG, KVARTS og MODAG. Jeg skulle være med og utvikle dem til å bli verktøy i miljøpolitikken. Jeg innser at ikke alle synes dette høres spennende ut, men det var akkurat det jeg ville.

Jeg hadde også fått andre jobbtilbud. Professor Steinar Strøm ville gjerne ha meg på Sosialøkonomisk institutt på Blindern. Strøm lokket med at jeg skulle få min egen PC. Det fristet. I tillegg ville Kjell Roland ha meg til ECON. Derfor led jeg av uvanlig sterk beslutningsvegring høsten 1988, men jeg inviterte meg selv hjem til Ådne Cappelen, som var forskningsleder for makroøkonomi i byrået, for å høre mer om hva de hadde å tilby. Til slutt sa jeg ja.

Ingrid og jeg hadde pratet mye sammen. Det gjør vi når viktige beslutninger skal tas. Jeg foretrekker at vi er sammen om dem. Eller i hvert fall at jeg tror vi er det. Vi hadde lagt planer for framtida. Hun skulle inn i utenrikstjenesten, mens jeg skulle forske. Planen min var å ta en doktorgrad. Jeg gledet meg til å fordype meg i faglig interessante spørsmål, og jeg gledet meg til å få bedre tid.

Særlig fordi jeg nå heller ikke bare skulle ha ansvar for meg selv. I juni skulle jeg bli far for første gang. Dette ville forandre livet mitt. Vi hadde allerede planlagt at jeg skulle være hjemme mye av den første tida. Barn. Ordentlig jobb. Jeg begynte endelig å bli voksen.

Alt dette for gjennom hodet mitt, før jeg andektig åpnet døra inn til Statistisk sentralbyrå og det som skulle bli et nytt kapittel. Valget var tatt. Det eneste gjennomtenkte, bevisste yrkesvalget jeg har gjort i hele mitt liv:

Jeg skulle ikke bli politiker.

Oppvekst i tre land

Mars 1959 – tidlig på 1970-tallet

JEG SKULLE VISSTNOK HETE GREGERS, etter Gregers Gram. Motstandsmannen og helten fra Kompani Linge sto høyt i kurs hos foreldrene mine. I vår familie har vi alltid vært opptatt av krigen. Karin og Thorvalds fortellinger fra krigsårene har vært så levende at jeg noen ganger tar meg i å tro at jeg selv vokste opp da det var krig i Norge.

Den første boka jeg leste, var Det vil helst gå godt av Max Manus. Jeg fikk stor respekt for Gregers Gram, kameraten til Manus. Det var ikke vanskelig å forstå at Karin og Thorvald syntes Gregers var et godt navn.

I Karins familie var det dessuten en rekke motstandsfolk. Faren hennes, Ørnulf Heiberg, hjalp jøder over til Sverige. Broren Edvard og onkel Jan Jergan drev illegalt arbeid og begge måtte flykte over grensen. På Thorvalds side deltok flere i den militære motstanden, men en av bestemors brødre var nazist. Han bodde rett over gata for besteforeldrene mine. Jeg tror ikke bror og søster vekslet et eneste ord etter krigen.

Thorvalds far, Emil, var major og deltok i kamper i aprildagene 1940. Han var preget av krigen og var god til å fortelle. De samme historiene ble servert gang etter gang, og jeg likte å høre på. Emil var i reservekorpset, og da Norge ble angrepet, var han kompanisjef under de harde kampene i Valdres. Det var historier om elendig organisering og et uforberedt norsk forsvar.

Emil satt to år i den tyske fangeleiren Schildberg, som i dag ligger i Polen. De internerte norske offiserene ble behandlet bedre enn de fleste andre som satt i tysk fangenskap. Mest dramatisk var det da de ble fraktet mot Berlin i åpne jernbanevogner mens Røde armé nærmet seg. Det var midtvinters og svært kaldt. Til slutt frigjorde sovjetiske soldater de norske fangene, og de ble beordret til å marsjere østover. Planen var å sette bestefar og de andre norske offiserene inn i Øst-Finnmark, der Røde armé hadde rykket inn noen måneder tidligere. Før de kom så langt, kapitulerte Tyskland, og bestefar Emil ble sendt hjem via Danmark.

Sommeren 2007 reiste jeg til Ostrzeszów, som Schildberg heter i dag. Thorvald var med. Det samme var sønnen min Axel og Emil, nevøen min. Det var et lite museum der leiren hadde vært. Vi fikk besøke bygningen hvor bestefar Emil satt fanget.

Vi hadde også med oss krigsheltene Gunnar «Kjakan» Sønsteby og Bjørn Egge, som fortalte om opplevelsene fra krigen. Det var sterkt, ikke minst for de to unge guttene. Det fikk ikke hjelpe at de polske sikkerhetsvaktene trodde at det var Kjakan som var norsk statsminister, og at jeg var med som oppasseren hans.

Men navnet ble altså Jens, ikke Gregers. I stedet for å få navn etter en krigshelt, ble jeg oppkalt etter Thorvalds onkel. Han stilte alltid opp for Thorvald, og tok seg litt ekstra av ham i oppveksten. Både Jens og Thorvald er tradisjonsnavn i familien.

Stoltenberg-navnet er vanskeligere å forklare. Jeg trodde lenge det kom fra en tysk adelsfamilie. Det hadde oldefaren min fortalt til Thorvald, og slik sto det forklart i flere bøker. En liten by i Schleswig-Holstein heter Stoltenberg. Vi trodde familien vår kom derfra, men slik var det ikke. Det viste seg bare å være skryt.

I 2013 deltok Thorvald i NRK-programmet «Hvem tror du at du er?». Både han og resten av familien ble overrasket da Riksarkivet kunne fortelle at Thorvalds tipptipptipptippoldefar het Vincent Henriksen og kom fra Tønsberg. Han hadde studert i Tyskland og tok nok navnet Stoltenberg av ren forfengelighet. Muligens kan Tønsbergs stolthet Slottsfjellet ha vært en inspirasjon. Det var i hvert fall ikke så mye som en tysker å finne i slekten.

Jeg kunne ha vært Gregers Henriksen, men ble Jens Stoltenberg.

***

På slutten av 1950-tallet fant Karin og Thorvald bare én eneste lege som tillot at barnets far var til stede under fødselen. Han jobbet på Røde Kors-klinikken på Frogner. Der ble jeg født 16. mars 1959. Camilla var kommet litt over et år tidligere. Thorvald var visst livredd etter fødselen min. Han hadde hørt at nyfødte barn skulle skrike. Camilla hadde gjort det, men ikke jeg. Det var nok til å skremme ham såpass at han måtte hvile på sykehuset i flere timer etter at fødselen var over.

Vi flyttet til USA noen måneder etter at jeg var født. Thorvald hadde fullført aspirantkurset i Utenriksdepartementet og skulle ut i sin første jobb som visekonsul ved generalkonsulatet i San Francisco. Vi bodde i Berkeley, og Karin skulle studere statsvitenskap og undervise ved universitetet.

Karin var egentlig i gang med en doktorgrad i genetikk, men hun bestemte seg for å gi den opp. Det var sårt for henne, men det var umulig å være forsker og samtidig flytte rundt med Thorvald, som var diplomat.

Jeg tror både Thorvald og Karin trivdes i Berkeley. Gjennom jobbene sine traff de mange spennende mennesker, som protestsangerne Pete Seeger og Joan Baez. Dette var tidlig i borgerrettsbevegelsens arbeid, og det var tette bånd mellom de politisk aktive og de som arbeidet med musikk, litteratur og kultur.

I 1961 dro Thorvald, Camilla og jeg tilbake til Norge. Karin ble igjen i Berkeley noen måneder for å ta en eksamen i statsvitenskap. Vi bodde en stund hos besteforeldrene våre, som hadde en leilighet i Inkognitogata, rett bak Slottet.

Her hadde Thorvald vokst opp. Han var en ordentlig bygutt. Emil hadde gått krigsskolen, og besteforeldrene mine møtte hverandre på et kadettball i slutten av 1920-årene. Midt på 1930-tallet ble bestefar syk og sluttet i det militære. I stedet ble han selger for Freia sjokoladefabrikk. Bestemor Ingeborg var vokst opp på østkanten og hadde arbeiderklassebakgrunn, men Thorvald mener begge besteforeldrene mine stemte Høyre. Det var et borgerlig hjem.

Thorvald gikk gymnaset på Vestheim skole og var president for Oslo-russen i 1950. Deretter var han et år i Tysklandsbrigaden før det ble jusstudier. I 1956 var han blitt sammen med Karin, og de reiste til Østerrike for å hjelpe ungarske flyktninger. Thorvalds internasjonale engasjement var sterkt, og han var glad da han i 1958 ble ansatt som midlertidig vikarsekretær i Utenriksdepartementet. Hans liv som diplomat hadde begynt.

Snart skulle Thorvald ha en ny utstasjonering, som ambassadesekretær ved den norske ambassaden i Jugoslavia. Høsten 1961 dro han i forveien, og litt senere kom hele familien etter.

I Beograd begynte vi i en barnehage for diplomatbarn, og ble trespråklige. I barnehagen gikk det på engelsk, hjemme snakket vi norsk, og vi snakket serbisk når vi lekte med andre barn. Det kan være flerspråkligheten som har gjort at jeg alltid har kalt moren og faren min for Karin og Thorvald, ikke mor og far. Navnene var de samme uansett språk. Men sikker er jeg ikke.

Etter en stund begynte jeg å stamme. Thorvald tok kontakt med en norsk lege, som forklarte at så mange språk kunne være problematisk. Stammingen gikk gradvis over da vi kom hjem til Norge. Jeg tror ikke det er så lett å oppdage, men det sitter fortsatt litt i. Jeg kan hakke på noen ord en brøkdel av et sekund før ordet kommer.

Jeg hadde ikke mange lekekamerater i Jugoslavia. Camilla og jeg lekte med et tvillingpar som het Ida og Manja, som bodde i huset ved siden av. Jeg var minst, og noen ganger sprang de tre jentene fra meg. Jeg fulgte etter dem, ropte og løp, men de var raskere enn meg. Jeg snublet og falt, gråt, reiste meg opp og løp videre, men klarte sjelden å ta dem igjen.

Jugoslavia var et fattig land på 1960-tallet. Flere av gatene i Beograd var jordveier, og mange mennesker bodde i kjellere, containere og kasser. Thorvald hadde lagt merke til en kvinne som daglig rotet i søppelkassene våre. Han trodde hun var gammel, men da han begynte å snakke med henne, viste det seg at hun var på hans egen alder. Hun inviterte ham hjem, og han oppdaget at hun bodde i en stor flyttekasse i hagen til et forfallent herskapshus ikke langt unna. Her hadde flere innflyttere fra landsbygda satt opp noen plankeskur.

Kvinnen het Smilja. Thorvald likte henne, og han og Karin ansatte henne til å hjelpe til i familien. Smilja bodde sammen med oss hele den tida vi var i Beograd, og ble også med tilbake til Norge da vi flyttet hjem.

Smilja ble en del av familien og passet på meg gjennom det meste av barndommen. Vi snakket serbisk sammen, og hun laget fylt paprika, bakte bønner med løk og serbisk salat. Smilja var omsorgsfull og snill, men også en streng kvinne. På Frogner ble hun beryktet etter at hun jaget noen unger nedover gata.

Smilja var hos oss til 1970. Etter det jobbet hun på Sentralsykehuset i Akershus, før hun flyttet tilbake til Jugoslavia. Vi hadde kontakt med henne helt til hun døde i 2012. I 1999 bombet NATO Beograd. Smilja ringte og holdt Thorvald og meg personlig ansvarlige. Hun gråt og var redd og sint. Smilja holdt telefonen ut av vinduet, slik at vi skulle høre flyene og bombesmellene. Det var sterkt for henne. Byen hennes ble bombet, og det var hennes andre hjemland som sto bak. Jeg slet med å gi henne gode svar.

Nini ble født i Beograd i februar 1963. Jeg syntes det lille jentebarnet var det vakreste i verden, og Camilla og jeg kaptes om å vise omsorg for den nye søsteren vår. Vi var fulle av ærefrykt for den lille bylten som mest lå og sov på rommet til Karin og Thorvald.

Jeg lekte på kjøkkenet vårt sammen med Camilla da vi en novemberdag i 1963 fikk beskjed om at Thorvald og Karin hadde vært i en alvorlig bilulykke. De lå skadde på et sykehus i Zagreb.

Det hadde vært jordskjelv i Makedonia, og Thorvald skulle hente en stasjonsvogn i Zagreb, som han skulle bruke til transport av mennesker og materialer. Karin ble med. De hadde akkurat kjørt ut på hovedveien fra Zagreb mot Beograd, da en lastebil svingte brått inn fra en sidevei og traff bilen med Thorvald og Karin i. Den snurret rundt. Det var glatt, og de landet ute på et jorde.

Thorvald ble raskt utskrevet fra sykehuset, men Karin var mer alvorlig skadd og ble liggende lenge. Det var skittent der, og hun fikk en sykehusinfeksjon – stafylokokker. Da Karin kom hjem, ble alle barna smittet. Jeg ble hardest rammet.

Jeg måtte på sykehus i Beograd, men de beste sykehusene var bare for serbere. Katsja Kotlic, som jobbet ved den norske ambassaden, lot som om hun var moren min og fikk meg skrevet inn på et slikt sykehus under navnet Vlada Kotlic. Thorvald spilte serber og fikk streng beskjed om å overlate snakkingen til Katsja. På sykehuset fikk jeg blodoverføring direkte fra Thorvalds arm. De fjernet blindtarmen min. Jeg hadde bukhinnebetennelse, lungebetennelse og en generell blodforgiftning. Thorvald ba om å få overnatte sammen med meg.

«Det er greit, for det er fint om du er her i morgen tidlig – hvis gutten fortsatt er i live», sa de til ham på sykehuset.

Thorvald hadde fått tak i engangssprøyter som han insisterte på at pleierne måtte bruke. Han var dypt bekymret for hygienen på sykehuset. Jeg ble sendt hjem etter en uke og lagt i en sovesofa på kontoret i første etasje. Jeg var mager og full av sprøytestikk. Camilla og Nini fikk stå i døråpningen og hilse på meg. Thorvald turte ikke å slippe dem nærmere.

Snart ble jeg sendt til Norge, hvor jeg ble lagt inn på Rikshospitalet. Her var det rent og stille – helt annerledes enn i Beograd. Det ble nye operasjoner, og jeg husker fortsatt den kraftige lukten av eter. Jeg lå på Rikshospitalet i flere uker, mens Karin passet på.

Thorvald er et mye mer åpent og tilgjengelig menneske enn Karin var. Gjennom barndommen hadde jeg tettest kontakt med ham, men i disse ukene var det bare Karin og meg. Hun satt ved senga og leste og sang amerikanske barnesanger som «Little Bird, Little Bird» og kampsanger som «Joe Hill». Etter oppholdet på sykehuset tok hun meg med på turer til Tryvann og Frognerparken. Jeg fikk en helt spesiell tilknytning til Karin disse ukene. Et bånd som varte så lenge hun levde.

Karin var født Heiberg og hadde som Thorvald bakgrunn fra Oslos vestkant. Hennes far Ørnulf var ingeniør. Han prøvde å slå seg opp i næringslivet, men lyktes ikke noe særlig. Moren het Elisabeth og var født Pettersen. Hun kom fra en fin familie i Trondheim og var husmor med fem barn. Karin ble allerede som barn opptatt av rettferdighet og likestilling. Hun valgte tidlig Arbeiderpartiet, og var langt mer radikal enn Thorvald. Hun tok realartium, noe ytterst få kvinner gjorde på den tida, og var både intelligent og svært vakker. Karin møtte Thorvald da de begge var 16, men det skulle gå mange år før de fikk hverandre. I 1950 flyttet Karins familie til Canada. Der ble hun sammen med en litteraturstudent og poet, og ble omgangsvenn med sangeren Leonard Cohen.

Men Thorvald glemte henne ikke, og etter en stund reiste han til Canada for å erklære sin kjærlighet. Han nådde fram tre dager før hun skulle gifte seg. Det var for sent. Men ekteskapet i Canada fungerte dårlig, og i 1956 kom Karin hjem til Norge. Hun var egentlig bare på ferie, men det gikk ikke mange timene før Thorvald fridde, og hun svarte ja.

Jeg rakk så vidt å begynne på skolen i Beograd før vi flyttet hjem til Norge. Thorvalds utstasjonering var over. Nå skulle han begynne i Utenriksdepartementet. Karin og Thorvald fikk leid en leilighet i Mogens Thorsens gate 5 på Frogner. Arbeiderpartiets første statsminister, Christopher Hornsrud, hadde bodd i samme oppgang. Der flyttet vi inn, sammen med Smilja. Senere flyttet Karins mor også inn, og i lange perioder bodde andre slektninger hos oss. Da ble det trangt. Nini sov hos Smilja, mens Camilla og jeg delte rom.

Karin og Thorvald hadde fått en idé om å sende meg i Tomm Murstads barnepark ved Tryvann. Det var ingen ordentlig barnehage, men et bitte lite skur ved Øvresetertjern. Barna skulle være ute det aller meste av tida. Det var grusomt. De andre barna akte og lekte i snøen. Jeg sto rett opp og ned og frøs, for snø hadde jeg ikke noe forhold til. Jeg kunne ikke engang lage snøball, og syntes dette hvite, kalde var vondt å ta på.

Når vi gikk inn i skuret, var jeg alltid litt sen, og jeg rakk sjelden å ta av meg lue og votter. De andre lo av meg, og både barn og voksne sang Margrethe Munthes «Nei, nei gutt, dette må bli slutt! Ikke storme inn i stua før du har tatt av deg lua …». Jeg følte meg annerledes og utestengt. Etter en uke skjønte Thorvald og Karin at dette ikke var noe for meg.

I stedet fikk jeg begynne på Veslestua barnehage, rett bak Ruseløkka skole. På 1960-tallet kunne en femåring gå alene gjennom byen. Jeg gikk opp Niels Juels gate til Bygdøy allé, ned Observatoriegata og til Vika. Om det var kaldt og jeg var påtvunget ullklær, tok jeg dem av meg og gjemte dem under benkene i Hydroparken til jeg skulle hjem. De klødde forferdelig, og jeg likte virkelig ikke å ha på meg ull.

Det var mange barn i gata vår, men det tok tid før jeg fikk venner. Ofte klatret jeg opp på portstolpen og satt og så på at de andre barna lekte. Slik kan det være når man er ny og kommer fra et annet sted.

Karin var lenge syk etter bilulykken, og hadde smerter i hodet i flere år. Likevel ville hun begynne å jobbe. Hun fikk jobb i Norsk Utviklingshjelp, forløperen til NORAD. Både hun og Thorvald reiste mye i årene som fulgte. Karin reiste lengst. Hun var i India og i Afrika, oftest tre uker om gangen, og hun reiste til New York og Genève på internasjonale konferanser.

Karin og Thorvald var engasjerte, og de politiske diskusjonene gikk ivrig rundt middagsbordet. Vi fikk høre om Seksdagerskrigen, Biafrakrigen og invasjonen i Tsjekkoslovakia. Vi var en politisk familie.

En augustdag i 1966 begynte jeg på skolen. Camilla hadde begynt på Uranienborg, men trivdes ikke så godt der. Hun hadde en venninne som gikk på Steinerskolen, så Camilla skiftet skole, og jeg fulgte med. De fleste vennene mine gikk på Ruseløkka, mens jeg tok banen til skolen på Hovseter. Senere skiftet jeg til den nye Steinerskolen i Bærum.

Steinerskolen var kjempefin. Det var teater, tegning og maling. Jeg likte alle fagene. Det var nok større forskjeller mellom offentlige og private skoler den gang enn det er nå, og skolen ble oppfattet som veldig alternativ. Utviklingen skulle gå naturlig. Barna skulle ikke påtvinges kunnskap om de ikke var klare for det.

I flere år var jeg helt ute av stand til å lese et ord eller regne et regnestykke. Læreren min, Christian Smit, lot meg male og drive med mitt. Han tok seg av meg gjennom ni år og ga meg selvtillit. Jeg har mye å takke Smit for, han har vært et av de viktige menneskene i livet mitt.

En av grunnene til at Karin og Thorvald valgte Steinerskolen også for meg, var at de ikke ville stille for harde krav. Jeg var et sårbart barn, jeg hadde vært alvorlig syk og hadde ikke mange venner. Jeg var lubben, nesten litt tykk, stammet litt og slet på skolen. Jeg var utilpass på flere måter. Det så Smit, og han hjalp meg så godt han kunne.

Jeg fikk ekstratimer i helseeurytmi. Eurytmi er en bevegelseskunst som kan minne om dans, og som ble skapt av kretsen rundt Rudolf Steiner. Jeg holdt blyanten hardt og var forknytt. Smit mente jeg kunne få ut energi gjennom eurytmien og slappe mer av. Det ville gjøre meg bedre i andre fag. I eurytmitimene uttrykte jeg bokstaver med kroppen iført strømpebukser og en slags ballettsko.

Etter hvert lurte Karin og Thorvald på om ikke det hele ble vel alternativt. Det gikk smått med lesingen, og da jeg begynte i fjerde klasse, ringte Thorvald til Smit og spurte om jeg ikke snart skulle lære å lese. Han ble ikke oppmuntret av svaret:

«Nei, det kan jeg ikke skjønne at haster. Det kommer når det kommer.»

Så Thorvald lærte meg å lese ved kjøkkenbordet hjemme da jeg gikk i fjerde og femte klasse.

Jeg lærte å lese for sent til at jeg noen gang kunne glede meg over selv å lese Astrid Lindgren eller Hardy-guttene. Jeg startet med Max Manus, og den andre boka jeg leste, var De 900 dagene av Harrison E. Salisbury, som handlet om beleiringen av Leningrad under andre verdenskrig.

Dagen etter skoleslutt i fjerde klasse satte jeg meg på bussen mot Son. Jeg var sammen med Sven Eckhoff, en av mine beste venner fra Steinerskolen. Familien hans hadde hytte ved Hvitsten, og vi skulle være der i ukevis. Den sommeren forandret meg.

Det var 25 varmegrader og sol. Da vi kom fram, la Sven og jeg oss rett på det flate taket på båthuset, solte oss og snakket om alt vi skulle finne på i løpet av sommeren. Vi gledet oss slik bare elleveåringer kan.

Det ble min barndoms sommer.

Da jeg kom hjem, var jeg sommerbrun og lykkelig, og jeg kjente at noe var annerledes. Jeg var blitt høyere og hadde fått mer selvtillit. Den usikkerheten som hadde ligget over meg, var i ferd med å slippe taket.

Steinerskolemiljøet hadde mange store personligheter. Jeg hadde Ketil Bjørnstad som musikklærer. Jens Bjørneboe og Nils Christie hadde barn ved skolen og stilte ofte opp for den, slik mange foreldre og frivillige gjorde. Det var barn av velstående familier, barn av kunstnere og barn av fattige, alternative foreldre. Ikke så mange fra arbeiderklassen, men likevel et mangfoldig miljø.

Jeg var langt fra noe skolelys, og jeg tror ikke læreren så noen stor framtid for meg når det gjaldt boklig lærdom. Vi hadde ikke karakterer, men i vurderingsbrevene som ble sendt hjem, kom dette tydelig fram. Jeg fikk ros for at jeg utmerket meg i tegning og maling, sløyd og håndarbeid, men jeg slet med å lese og skrive. «I lesning går det ennu sakte for Jens», skrev læreren og utdypet: «Han er stadig i villrede med hvordan ordene skrives, – og det gjelder ikke bare de vanskelige ordene.»

Jeg var aller mest opptatt av teater. Jeg gikk på teaterskole, og det finnes en film av meg hvor jeg spiller et gressfrø som gror. Mye av niende klasse viet jeg til å sette opp Mens vi venter på Godot av Samuel Beckett, sammen med en klassekamerat. Teaterstykket handler om de to mennene Vladimir og Estragon, som venter på en Herr Godot, som aldri dukker opp. Det er et spesielt stykke, uten verken logisk handling, tids- eller stedsangivelser – et tidlig stykke absurd teater. Steinerskolen elsket slikt, og vi fikk lett fri fra undervisningen for å øve. Oppsetningen vår på Grav i Bærum ble en suksess, og vi hadde også en forestilling ved Steinerskolen i Bergen.

Frogner var Oslos vestkant på 1960-tallet som i dag, men det fantes mange små vaktmesterleiligheter hvor det bodde familier med en annen bakgrunn enn den man forbinder med Oslo vest. Det bodde også mange eldre kvinner i store leiligheter, som ikke hadde mye å rutte med, og som måtte leie ut rom. Nabobydelene Vika og Ruseløkka var mer preget av arbeiderklasse. I gårdene der bodde det arbeidere fra Akers mekaniske Verksted. Mange av leilighetene manglet bad. Det var både spennende og ekkelt å gå på klaskedo i kjøkkentrappa når jeg besøkte venner på Ruseløkka og i Vika. I Ruseløkkveien lå en stor nedslitt bygård med bitte små leiligheter. Der fantes det mange som slet med sykdom, alkoholproblemer eller psykiske problemer. Vi ble kjent med barn og ungdommer med svært forskjellig bakgrunn.

Noen ganger møttes ulike guttegjenger for å slåss. Det var Skillebekk-gjengen og Urra-gjengen. Vi i Mogens Thorsens gate sto midt imellom, og snart sloss vi mot den ene gjengen, snart den andre. I krysset mellom Frognerveien og Skovveien, der puben Fru Burum’s nå ligger, lå det et trelastlager. Der sloss vi i flere timer. Vi kastet kastanjer og småstein, skjøt med sprettert og kunne også gå løs på hverandre med bare nevene. Det ble alvor én gang da en gutt ble slått i hodet med en tykk planke. Han besvimte, og blodet rant. Ambulansen kom, og krigen var over.

Men for det meste var leken fredelig. Vi gjorde som så mange barn på 1960-tallet: Vi kappet land med små tollekniver og kastet på stikka. Vi la femøringer på trikkelinjen og konstaterte fascinert at de var blitt helt flatklemte når Frogner-trikken hadde kjørt forbi. Da de store, brune femøringene forsvant på 1970-tallet, forsvant en hel barnekultur. Var det snø og is, kunne vi hekte på busser og biler. Vi satte oss på huk bak dem og hang etter i støtfangerne med glatte sko mens de kjørte av gårde.

Da jeg kom i tenårene, begynte jeg å vanke i Framneshaven, populært kalt Tinker’n. Den inngjerdete hagen hørte til en fraflyttet gammel villa i Munkedamsveien, og var tatt i bruk av uteliggere og ungdom. Vi brente bål, festet og hadde nærmest lokale Woodstock-festivaler. Skillebekk-kiosken lå ved siden av. Der kunne du alltid treffe på andre ungdommer. I perioder hang jeg ved denne kiosken og i Tinker’n hver eneste dag etter skoletid.

Jeg var mye sammen med Per Bjørn Amundsen, også kalt «Pæra». Vi var hjemme hos hverandre og hørte på musikk. Vi prøvde å lære oss å spille gitar. Det meste av pengene vi fikk tak i, brukte vi til å kjøpe plater på Ringstrøms Antikvariat i Ullevålsveien. Janis Joplin, Stones, Jimi Hendrix, The Doors og Creedence var favorittene. Jeg likte også Deep Purple, Led Zeppelin og Uriah Heep. Vi hørte hvordan Hendrix, Ritchie Blackmore og Jimmy Page spilte gitar, og prøvde å ta etter.

I helgene drakk vi. Det var aldri noe problem å få tak i alkohol. Noen kunne alltid kjøpe for oss. Det gikk i billig rødvin og eksportøl. Vi kunne sitte i Tinker’n eller dra på leting etter fester hvor vi var mer eller mindre velkomne. I Tinker’n-miljøet var det også dem som brukte andre rusmidler. Noen sniffet lynol og satt med kluter som luktet sterkt. Flere røykte hasj. Noen stjal biler eller gjorde småinnbrudd.

Der Parkveien møtte Munkedamsveien ved Filipstad, lå et hus som sto tomt. Ruseløkka og Skillebekk beboeraksjon mente huset egnet seg som ungdomsklubb. Dette var i de kommunale fritidsklubbenes tid. Noen ville okkupere huset, men det ble ikke nødvendig. Huset ble en kommunal ungdomsklubb – Ruseløkka fritidsklubb.

Vi var mange ungdommer som malte og ryddet opp i huset. Jeg var en av de ivrigste og var med på alt. Jeg møtte opp enten det var dugnader eller arrangementer. Etter hvert ble det en flott klubb med diskotek, mørkerom og aktivitetslokaler.

Ruseløkka fritidsklubb var en viktig del av livet mitt i flere år. Jeg levde i tre verdener: i familien, på Steinerskolen og blant venner fra Ruseløkka og Skillebekk på Tinker’n og fritidsklubben. Det var tre verdener som sjelden møttes.

Jeg trivdes godt på Frogner og følte meg som en bygutt, men Karin ønsket seg hus og hage. Thorvald var tilsynelatende entusiastisk og støttet henne. Vi mistenkte likevel at han helst ville bo i en bygård. Thorvald sa gjerne at «Jeg kan bo hvor som helst jeg, bare jeg hører Briskebytrikken». Likevel så familien vår på eneboliger i årevis. Å gå på visning ble en fast familieaktivitet.

I 1972 ble det til slutt handling. Karin og Thorvald kjøpte et hus i Hasselbakken ved Blindern. Der rev de en vegg, og Camilla hadde en stor fødselsdagsfest i det tomme huset, men vi flyttet aldri inn. Verken Camilla, Nini eller jeg ville bli revet vekk fra vennene våre og den delen av byen som vi kjente og identifiserte oss med. Huset lå nærmest på landet, mente vi. «Denne flyttingen burde få støtte fra Distriktenes Utbyggingsfond», hevdet jeg. Thorvald var heller ingen ivrig tilhenger av prosjektet, og til slutt ga Karin opp. Huset ble solgt igjen.

Men nå hadde vi ikke noe sted å bo. Leiekontrakten i Mogens Thorsens gate var sagt opp. Vi fikk etter hvert leie andre etasje i Lille Frogner allé 6, den store hovedbygningen på Lille Frogner gård som ble bygget på 1700-tallet. Leiligheten var ofte full av ungdommer, og vi hadde flere store fester her, hvor både Karin og Thorvalds og våre venner var med.

Vi barna fikk stor frihet. Karin og Thorvald kunne være nysgjerrige, men var sjelden mistenksomme eller bekymret over hva vi hadde gjort eller hvem vi hadde vært sammen med. Vi tok oss rundt over hele byen på egen hånd. Venner og bekjente gikk ut og inn av hjemmet vårt. Hele familien var engasjert i samfunnsspørsmål.

Jeg er Frogner-gutt, vokst opp i grenselandet mellom Oslos vestkant og det røffere miljøet på Ruseløkka og i Vika. Jeg hadde foreldre med radikale tanker og venner fra hele verden, og jeg var påvirket av Steinerskolens antroposofi og kunstnermiljø.

Jeg er glad for tryggheten jeg vokste opp med, men også for mangfoldet.

Inn i AUF

Høsten 1973 – våren 1978

DET VAR 11. SEPTEMBER 1973. Dagen før hadde det vært stortingsvalg, og det gikk veldig dårlig for Arbeiderpartiet. Jeg var skuffet. Jeg hadde brukt sommerferien, ettermiddager og kvelder til å jobbe på AUFs kontorer i sjuende etasje i Samfunnshuset. Jeg hadde pakket konvolutter, klistret frimerker og lempet bunker med plakater og esker med brosjyrer, men selv om jeg jobbet for ungdomsorganisasjonen, hadde ingen spurt meg om jeg ville melde meg inn. Så denne dagen spurte jeg selv om jeg ikke kunne få lov til å bli med. Kontorsekretær Grete Finsbøl fant raskt fram verveblokka.

Jeg var 14 år og yngre enn alle andre. Jeg ble sendt til AUF i Oslos sekretær Torill Johnsen. Hun var ikke sen med å finne oppgaver til det nye medlemmet. «Har du meldt deg inn i AUF? Så bra! Da kan du bli leder i Centrum AUF», sa Torill da jeg forklarte hvorfor jeg hadde kommet.

«Leder? Med en gang? Men … Må jeg ikke velges eller noe?» spurte jeg.

«Det ordner vi etter hvert. Det er 60 medlemmer, men ingen vil være leder, skjønner du, så det kan like gjerne bli deg.»

Det var ikke hvilke som helst medlemmer heller. Kjente navn som Einar Førde, Arne Treholt og Tove Strand Gerhardsen sto på listene Torill ga meg. Hvorfor var ingen av dem leder?

Jeg burde blitt mistenksom. I stedet ble jeg beæret.

«Hva vil det si å være leder i et AUF-lag?» spurte jeg Torill.

«Du må arrangere lagsmøter», svarte hun overbærende. «Du må bestemme et tema og finne innleder, du må ordne noe å spise og et kulturinnslag.»

Jeg dro hjem og satte meg ved kjøkkenbordet og skrev møteinnkallinger for hånd med blåpapir. 20 ganger skrev jeg med barnlig steinerskolehåndskrift: «Kjære medlem av Centrum Arbeiderungdomslag. Velkommen til lagsmøte […]» Setningene bølget opp og ned.

Jeg måtte ha et tema for møtet. Ei jente i klassen min hadde skrevet særoppgave om romfolk. Det fikk holde. En annen klassekamerat spilte fløyte. Han lovet å ta seg av det kulturelle.

Karin bakte vanligvis bare til jul. Nå gjorde hun et unntak. Jeg fikk henne til å bake 60 boller. Det var jo 60 medlemmer. Jeg tenkte dette var som å be inn til fødselsdagsselskap. Inviterte du, så kom de aller fleste.

Den store dagen kom, og jeg tok med noen av vennene mine fra Steinerskolen, men i tillegg til oss dukket bare én person opp på møtet; en 16 år gammel gutt. Jeg hadde ikke skjønt at Einar Førde og de andre kjente medlemmene for lengst var ferdig med AUF. De betalte kontingenten, men hadde andre ting å bruke tida til enn å løpe på møter med 14-åringer.

Først flere måneder senere gikk det opp for meg at AUF var inne i sin dypeste krise noensinne. Det var få medlemmer, lite aktivitet og knapt noen som ville engasjere seg. Det var derfor en nyinnmeldt 14-åring kunne bli lokallagsleder uten å ha vært på et eneste møte.

Arbeiderpartiet hadde gjort et godt valg i 1969, også blant ungdom, men etter EF-kampen i 1972 raste alt sammen. Den før så stolte ungdomsorganisasjonen var som en branntomt. Bare ruinene sto igjen. På organisasjonens landsmøte i 1973 hadde mange meldt seg ut av AUF og inn i Sosialistisk Valgforbund. De fleste av dem som ble igjen, var frustrerte og resignerte. Arbeiderpartiet og AUF hadde mistet grepet på de unge. Vi ble sett på som sære og spesielle folk, nærmest som en utrydningstruet art.

Heldigvis forsto jeg ikke hvor dårlig det sto til. Jeg trodde det bare kom litt få folk på møtene jeg arrangerte, men at det var mye aktivitet alle andre steder i AUF. Om ikke medlemmene i Centrum AUF ville møte opp, fikk vi skaffe noen nye. Marianne Røed, Yngve Lohne og Sven Eckhoff fra klassen min på Steinerskolen ble sammen med meg kjernen i en liten, men aktiv gjeng.

Som leder av Centrum AUF kom jeg også inn i styret i Oslo Arbeidersamfunn. Der satt Einar Gerhardsen. Oslo Arbeidersamfunn var landets største og eldste arbeiderpartilag. Det ble stiftet mer enn 20 år før Arbeiderpartiet ble dannet i 1887. Her hadde Bjørnstjerne Bjørnson og Eilert Sundt virket, og her satt jeg som 14-åring i styret sammen med landsfader Gerhardsen.

Jeg var engasjert i Vietnam-spørsmålet, og da Vietnam-bevegelsen skulle ha solidaritetsmøte, spurte jeg styret om ikke de kunne få låne et møterom i Samfunnshuset gratis. Vi eide jo huset. Da tok Einar Gerhardsen ordet: «Nei, sånn kan vi ikke drive, vi må passe på Samfunnets økonomi. De må betale som alle andre.» Da gikk det som det pleide å gjøre når Gerhardsen mente noe i en sak: Diskusjonen var over. Den gamle mannen hadde et stillferdig, nærmest beskjedent vesen, men en massiv autoritet.

I AUF var det møter, turer og helgekurs. Vi sang gamle arbeidersanger, nidviser om politiske motstandere og sosialistiske kampsanger fra AUFs sangbok, som hadde bilde av Lenin på forsiden. Pinsen 1974 pakket jeg en sekk og satte meg på bussen mot Hønefoss. Jeg skulle være med på noe jeg hadde gledet meg til i lang tid: Det var leir på Utøya. Det ble mitt første møte med AUFs egen øy i Tyrifjorden en times bussreise fra Oslo. Vi sov i skolestua, diskuterte politikk og hadde felles badstue. Det var ikke alkoholforbud på Utøya den gangen, så vi festet som ungdom gjør, og hadde rungende allsang rundt bordene.

Leiren ble et kultursjokk. Ungdom fra Hurdal, Flesberg og Østre Toten liknet ikke på oss fra Oslo. Vi møtte folk med sleik, brylkrem og bukser av bevernylon. De hørte på countrymusikk og kom i biler med Wunder-Baum i speilet og revehaler på antenna. Men det var fine folk, og leiren ble et minne for livet. Jeg har kommet tilbake til Utøya hvert eneste år siden.

Som så ofte ellers fulgte jeg i Camillas fotspor da jeg i 1975 skulle velge hva jeg ville gjøre etter ungdomsskolen. Det ble Oslo katedralskole. Eller «Katta», som elevene til alle tider har kalt den ærverdige teglsteinsbygningen i Ullevålsveien, sentralt i Oslo.

Det var i hvert fall ikke på grunn av karakterene fra Steinerskolen at jeg kom inn på Katta. Vi hadde aldri hatt karakterer i undervisningen. I niende klasse fortalte Christian Smit oss om disse underlige bokstavene som han ikke trodde noe på, men som alle elever måtte få ved avgang fra skolen. «Ikke bry dere om dem. De er ikke alvorlig ment», sa han. Han hadde ikke lov til å gi de beste karakterene til alle, selv om han syntes vi var noen flotte mennesker alle sammen. «Derfor får de som er fra Bærum bedre karakterer enn de fra Oslo», sa Smit. Han forklarte at det var vanskeligere å komme inn på skoler i Bærum enn i Oslo. Det var mest rettferdig slik.

Det var sjokkartet å møte den vanlige skolen. Jeg syntes det var stivt og firkantet. Jeg var ikke vant til skoleklokker som ringte ut og inn. På Steinerskolen hadde læreren bestemt når timen var slutt. Vi hadde lærebøker i alle fag. På Steinerskolen hadde vi tegnet våre egne. Jeg kunne ikke svare på spørsmål som de fleste andre i klassen kunne svare på. Jeg visste fra før at jeg var dårlig til å stave, men nå ble det mer synlig. Jeg slet i naturfagene og gjorde det heller ikke særlig bra i matte. Bare i samfunnsfagene hang jeg godt med fra starten.

I klassen var det en munnrapp gutt som het Kjetil Try. Han spilte ishockey og gikk i grønn og gul jakke fra Manglerud Star. Jeg likte ham umiddelbart.

Kjetil var fra drabantbyland og annerledes enn meg på mange vis. Han spilte poker og bodde alene i et rekkehus i Plogveien på Manglerud. Men én ting hadde vi felles: Vi gikk i tog 1. mai. Kjetil Trys bestefar het Hjalmar Dyrendahl og hadde vært den første formannen i AUF. Dyrendahl satt i Sachsenhausen under krigen sammen med Einar Gerhardsen og Trygve Bratteli, og hadde vært kontorsjef i Arbeiderpartiet. Foreldrene hadde tatt Kjetil med på Youngstorget 1. mai siden han var et lite barn.

Det tok ikke lang tid før jeg hadde fått Kjetil inn i AUF. Han ble med på møter og var interessert i politikken. Kjetil var en ledertype, og argumenterte godt mot politiske motstandere, men han tok aldri på seg noen verv. Jeg fikk ham med på Utøya én gang, men han ville raskt hjem. «Det ble for lite damer på meg», syntes Kjetil.

Så var det Ingrid.

Ingrid Schulerud var fra Nordstrand og datter av Mentz Schulerud – kjent teatersjef og redaktør. Hun var den tøffeste jenta i klassen. Ingrid hadde eldre venner og var sammen med en gutt med bil som kjørte henne til skolen. Hun brydde seg ikke så mye om oss. Hun gikk med platåsko, var smart og skarp i debatter, framsto som selvsikker, sensuell og suveren.

Uoppnåelig.

Snart ble hun likevel en del av den lille gjengen jeg var med i. Jeg var betatt fra første dag.

Selv gikk jeg gjerne i slitte dongeribukser med sleng og hettegenser. Jeg hadde langt hår og midtskill og hadde aldri vært hos frisør, men sommeren hos Eckhoff og årene hos Christian Smit på Steinerskolen hadde gjort meg tryggere på meg selv. Snart begynte jeg å få tak på de fleste skolefagene, og fra andre klasse ble det mer av det jeg følte jeg kunne best, som samfunnsfag og historie. Og vi fikk et nytt fag som jeg likte godt: sosialøkonomi.

Jeg hadde prøvd hasj i ung alder på fester på Ruseløkka og Skillebekk. På Katta var det også en del som røykte. Noen av dem røykte mye, og en del fikk store rusproblemer etter hvert. I kjellerstua hjemme hos Kjetil ble det også litt røyking. Hasj var forbudt og dermed spennende, men det ga meg aldri den fantastiske følelsen jeg hadde hørt så mye om.

I helgene var det nesten alltid overdådige frokoster i det stoltenbergske hjem. På fredagene pleide Karin og Thorvald å kjøre ned til dagligvarebutikken Jens Evensen i Vika. Der fylte de opp familiens stasjonsvogn med handleposer. Det var jus, brød, ost, leverpostei og brett med yoghurt. Oftest hadde de kjøpt fine søndagsmiddager. Så lørdag og søndag var det godt med mat. Utover i uka ble det skrinnere. Alle pakker med leverpostei og ost ble åpnet samtidig og dyttet stadig lenger inn i kjøleskapet. På onsdag og torsdag var det nesten ikke noe spiselig å finne der, før det på fredag ble fylt opp på ny.

***

Det politiske engasjementet var stort på Katta på 1970-tallet. Ulike politiske grupperinger hengte opp veggaviser av gråpapir i røykeskuret, tettskrevne med agitasjon. Vi hadde ikke elevråd. Det ble i stedet arrangert allmannamøter og uravstemninger hvor alle elevene deltok. Der var det store politiske diskusjoner om alt fra skolepolitikk til situasjonen i Latin-Amerika eller Sør-Afrika.

Arbeiderpartiet sto ikke høyt i kurs her heller. De engasjerte og profilerte elevene var fra Unge Høyre eller Rød Ungdom. De mørkerøde var på vikende front. De blå var på frammarsj. Arbeiderpartiet var noe kjedelig som sto midt imellom og ble skyteskive for begge.

I begynnelsen følte jeg meg veldig alene som AUF-er. Medlemmene av Rød Ungdom konfronterte Arbeiderpartiet langt hardere enn Høyre. I deres øyne var slike som meg klasseforrædere. Jeg ble raskt den mest profilerte AUF-eren på Katta og ble hardt angrepet av kommunister som gikk to klasser over meg. De var aggressive, uforsonlige og nedlatende. De harde ordene gikk inn på meg. På utsiden kunne jeg nok virke som en tøff ledertype, men jeg følte meg ikke slik.

Den første høsten på Katta stilte jeg til valg som en av skolens representanter til Oslo Gymnasiastutvalg, en interesseorganisasjon for gymnaselevene. Jeg hadde gått på skolen i bare tre uker og stilte opp mot RU-ere som var ett og to år eldre enn meg. Jeg måtte holde et innlegg foran alle elevene hvor jeg presenterte meg selv og det jeg sto for. Jeg var fryktelig nervøs, men jeg fikk mange stemmer og var én av tre elever som ble valgt. Kanskje var det ikke så umulig å være sosialdemokrat på Katta likevel?

***

Det fantes ikke noe AUF-lag på vestkanten, det var derfor jeg hadde havnet i Centrum AUF, men etter å ha vært med der en stund fant Marianne Røed og jeg ut at vi heller burde starte opp igjen Majorstua AUF. Det var jo der vi bodde.

En dag i 1975 ringte derfor Sven Eckhoff og jeg på hos Rakel Seweriin i Fastings gate på Fagerborg. Rakel Seweriin var en av Arbeiderpartiets første kvinnelige statsråder på 1950-tallet. Hun inviterte oss inn i en leilighet med gamle, rare møbler og var veldig glad for at vi kom. Hun hadde passet på eiendelene for AUF-laget i de årene det hadde vært uten aktivitet. Rakel Seweriin fortalte oss formanende at det var viktig å drive partiaktivitet også på vestkanten. «Det er mange på vestkanten som vil stemme på Arbeiderpartiet hvis vi bare gir dem grunn til det», sa hun til oss. Så ga hun oss lagskasse og protokoller.

Majorstua AUF ble byens største og mest aktive lag. Vi hadde møtelokale i kjelleren til Sven Eckhoff i Fastings gate. Annenhver torsdag klokka 19 møttes mellom 10 og 20 ungdommer for å diskutere politikk. Her var Marianne og Knut Røed, Hans Jacob Frydenlund, Nina Græger, Tore Ljunggren, Hanne Harlem, Knut Fossestøl, Ole Jacob Frich og Espen Barth Eide. Og Kjetil Try. Selv om de ikke var med i laget, ble snart Øystein Mæland fra Smestad og Siri og Rune Bjerke fra Årvoll en del av det samme miljøet. Vi arrangerte møter, studiesirkler og hytteturer, og fikk førsteklasses innledere. Hit kom Einar Gerhardsen, Knut Frydenlund og Reiulf Steen. Vi hadde loppemarked og adopterte politiske fanger i Chile. Etter møtene gikk vi på Krølle Kro i Uranienborgveien. Der solgte de øl til alle som ville ha.

Da jeg gikk i niende klasse, ble jeg valgt inn i fylkesstyret til AUF i Oslo. Her ble jeg skoleleder og etter hvert redaktør av medlemsavisa AUF-info. I mange år tjente jeg også ekstra lommepenger på å vaske gulvene i AUFs lokaler. En time før fylkesstyremøtene låste jeg meg inn slik at gulvet var nyvasket til fylkesstyret kom. Jeg fikk 50 kroner for hver vask og syntes det var veldig godt betalt.

Rune Bjerke var sammen med søsteren Siri de ledende personene i et av de andre store AUF-lagene, nemlig Årvoll AUF. Jeg likte å være sammen med Rune. Vi tenkte likt i mange politiske spørsmål.

Rune hadde til og med dress. Da jeg ble invitert til Yngve Lohnes konfirmasjon, fikk jeg låne den. Den hadde akkurat riktig størrelse, men ungdommer vokser raskt, og neste gang jeg trengte dress, var Runes for liten til både ham og meg. Da kom vi på at vi kunne dele dress. Vi hadde fortsatt samme størrelse og brukte dress bare ved spesielle familieanledninger. Vi trengte den i hvert fall aldri samtidig, så Rune og jeg spleiset på en fin mørk dress. Den hang litt hos meg og litt hos ham. Vi delte dress i mange år.

På Årvoll møtte jeg en helt annen kultur enn den jeg kjente. AUF arrangerte fester i Samfunnssalen med det populære bandet New Jordal Swingers. Årvoll-laget hadde blitt stort, blant annet ved at Rune reklamerte med disse festene på Årvoll ungdomsklubb. Folk stilte seg opp i lange køer og ville melde seg inn for å kunne bli med på fest. På Frogner kjente jeg ingen som kunne tenke seg å gå på dans med New Jordal Swingers.

Rune tok flere av oss med på Bjerkebanen. Han hadde spilt på hester siden han var ni, og hadde lagt igjen mye penger der. Han prøvde å lære meg hvordan man spilte, men jeg var bare måtelig interessert. Kjetil Try var derimot i fyr og flamme. Han var en gambler, kunne spille poker flere dager i strekk og vanket på biljardsalongen i Stortingsgata. Til tider levde han av spilleinntektene.

Valgkampen i 1977 ble min første ordentlige stortingsvalgkamp. Odvar Nordlis regjering levde farlig og ble utfordret av et voksende Høyre. Det var stands og debattmøter, skoleaksjoner og plakatklistring. Vi var tildelt roder fra Oslo Arbeiderparti og delte ut flygeblader i postkasser og i oppganger.

Da vi la oss på valgnatta 12. september, så det ut til at Nordli fikk fortsette. Arbeiderpartiet og SV hadde til sammen fått 78 mandater og knappest mulig flertall. Men da vi møttes på AUF i Oslos kontorer dagen etter, var det kjent at Arbeiderpartiet hadde mistet et mandat til Kristelig Folkeparti i Møre og Romsdal.

Samme ettermiddag ble det funnet en konvolutt i Narvik med et 50-talls SV-stemmer. Hanna Kvanmo kom inn, og flertallet ble likevel sikret. Dette måtte markeres. Vi samlet sammen det vi fant av røde flagg i kjelleren og løp ut i gatene. Ti–tolv AUF-ere stilte seg på Stortorget og hoppet og danset med røde flagg, mens vi høyt og kraftfullt sang «Seiren følger våre faner». Det lille toget vårt fortsatte opp Karl Johan, før vi stoppet foran Stortinget. Vi så ut som vi hadde vunnet cupfinalen.

I 1978 var det landsmøte i Norges Gymnasiastsamband, NGS. Hver skole skulle velge én delegat og én observatør til å representere skolen på møtet som skulle holdes i Trondheim. Jeg var AUFs kandidat til sentralstyret i elevorganisasjonen. For første gang siden 1960-tallet hadde vi mulighet til å få valgt inn en AUF-er. Rød Ungdom og Unge Høyre hadde lenge vært dominerende også her.

På Katta var det allmannamøte når representanten skulle velges. Jeg hadde fått flest stemmer til siste møte i Oslo Gymnasiastutvalg og regnet med å bli valgt. Jeg syntes selv jeg holdt en god tale da jeg presenterte meg og snakket om de sakene jeg ville kjempe for på møtet.

Unge Høyre og Sosialistisk Ungdom hadde sine kandidater, men så meldte enda ei jente seg. Til min store overraskelse så jeg at det var Ingrid. Hun holdt en kraftfull appell om hvor viktig det var at partipolitikken ikke ødela elevdemokratiet. De politiske ungdomsorganisasjonene gjorde dette til en partikamp og var ikke opptatt av elevenes beste, mente hun. Derfor hadde hun selv bestemt seg for å stille som uavhengig kandidat.

Ingrid fikk trampeklapp og ble valgt. Hun fikk stemmerett på møtet, jeg ble observatør. Likevel skulle jeg bli valgt inn i sentralstyret. Vi reiste sammen til Trondheim for å representere Katta. Det var lagt opp til at vi skulle sove i soveposer i en gymsal. Verken Ingrid eller jeg hadde særlig lyst til det. I stedet leide vi oss inn på Hotel Phoenix – sammen.

I begynnelsen var det en del til og fra. Vi sa ikke at vi var sammen og ble lenge kalt «weekendkjærester». Etter som årene gikk, ble forholdet fastere og fastere. Nå har det vart i nesten 40 år.

Våren 1978 gikk jeg ut av Katta. Jeg ante ikke hva jeg skulle bli, men jeg følte at livet hadde fått en retning. Jeg hadde gode venner og var lidenskapelig opptatt av politikk, noe som tok nesten all min tid. Og jeg var i ferd med å få meg en kjæreste, en som det kunne bli alvor med.

Studietid

Høsten 1978 – høsten 1984

HØSTEN 1978 FLYTTET JEG ut av Lille Frogner allé. Karin og Thorvald hadde kjøpt ny leilighet i Mogens Thorsens gate, men skulle ikke flytte inn før året etter. Der etablerte Camilla og jeg et bokollektiv. Ingrid flyttet inn. Det samme gjorde Marianne Røed, Finn Skårderud og et par andre.

Ingrid jobbet på Oslo Lysverker. Hun og Marianne sparte penger til å reise til Mexico året etter. Jeg startet på forberedende ved Universitetet i Oslo. På Chateau Neuf fulgte jeg Anfinn Stigens forelesninger om filosofi og tok forberedende mattekurs for sosialøkonomi på Blindern.

Den høsten begynte jeg for første gang i mitt liv å se skjønnheten og gleden i matematikk. Før hadde jeg vært dårlig i faget. Nå deltok jeg i kollokviegrupper om matte og kjente snart at dette var noe jeg likte og behersket.

I februar 1979 ble jeg som 19-åring valgt inn i AUFs sentralstyre. Der satt folk jeg så opp til og beundret, som Thorbjørn Jagland og Martin Kolberg, Sigbjørn Johnsen, Anne-Lise Bakken og Solveig Torsvik. Jeg var den yngste.

Thorbjørn var en sterk AUF-formann. Han var en pragmatiker, og særlig i sikkerhetspolitikken klarte han å kompromisse. Derfor fikk han innflytelse på partiets politikk. Thorbjørn dro til og med til Libanon og fikk møte Yasir Arafat. Jeg fikk stor respekt for ham.

Vi hadde møter i sentralstyret annenhver tirsdag i AUFs lokaler i Samfunnshuset. På veggene i det lille møterommet var det historiske bilder fra 1940- og 50-tallet. Jeg var nervøs og forsiktig i begynnelsen, men tok etter hvert ordet oftere.

Thorbjørn kalte meg «Hubert». Jeg hadde fortalt at jeg tidlig på 1970-tallet hadde prøvd å kjøpe øl med forfalsket skolebevis. På beviset sto jeg oppført med navnet Hubert Stoltenberg. Thorbjørn var dårlig til å huske navn. En gang glemte han navnet mitt, men husket historien om skolebeviset. «Du … Hubert», sa han. Jeg beholdt kallenavnet i årevis.

Den 4. april 1979 møtte jeg opp på Evjemoen i Setesdal. Jeg skulle på rekruttskole. Vi fikk utdelt alt fra jakker til underbukser, men jeg var ofte sent ute. Det meste av tøyet jeg fikk, var enten litt for lite eller litt for stort.

Jeg fikk Kurt Oddekalv som lagfører. Vi sov på tolvmannsrom, og dagene besto av mye venting. Vi lærte å skyte med AG3 og trente på å ta våpenet fra hverandre og sette det sammen. Vi kastet håndgranater mens vi veltet oss i søla. Vi øvde på rutiner ved atomangrep. Da kastet vi på oss vindjakke, tok på oss gassmaske, snørte igjen hetta og tok på vindvotter før vi la oss flatt ned på bakken med en teltduk over oss.

«Hva gjør vi nå, hvis atomangrepet kommer?» spurte jeg en offiser mens jeg lå under teltduken. «Venter på nærmere ordre», var svaret.

Jeg hadde korte helger hjemme hos Thorvald og Karin. På den tida bodde også Reiulf Steen hjemme hos foreldrene mine. Det var hyggelig å komme hjem sent fredag kveld og spise middag og ta et glass vin med dem alle tre før jeg la meg.

Reiulf var partiformann. På slike kvelder kunne han fortelle i timevis. Om Arbeiderpartiets historie, om klassekamp, om Latin-Amerika. Ingen andre kunne snakke med en slik innlevelse som ham.

Reiulf hadde problemer på denne tida. Senere har han vært åpen om sine psykiske lidelser, men den gangen trodde vi det bare handlet om alkohol. Reiulf kunne sove til langt på dag. En dag ringte telefonen, og Thorvald tok den. Jeg sto like ved og hørte stemmen til partisekretær Ivar Leveraas gjennom telefonen. «Er Reiulf hos deg, Thorvald?» spurte han. Thorvald bekreftet det. «Men han kan ikke snakke», sa Thorvald. Det ble stille. «Helvete! Hvordan skal vi klare å styre dette partiet når partiformannen ikke er mulig å få tak i, bare gjemmer seg bort og er drita full?» Leveraas var fly forbannet.

En annen gang var det jeg som tok telefonen.

«Det er Gro, er Reiulf der?»

«Jeg må se etter», svarte jeg. Jeg visste ikke om jeg fikk lov til å si at han var hos oss.

«Du kan bare si at han er her, jeg har pleid å si det», sa Thorvald til meg, men da Gro ba om å få snakke med Reiulf, måtte jeg si at det ikke passet nå.

«Han er vel full», sa Gro. Så klarte hun ikke mer. «Du skjønner, Jens. Jeg må bare ta ansvar, jeg. Når lederen ikke tar ansvar, så må jeg som nestleder gjøre det.» Jeg var bare 20 år og Gro kjente meg ikke særlig godt, men hun var fortvilet og hadde åpenbart behov for å dele sin frustrasjon.

Jeg satt i AUFs sentralstyre, og det var derfor viktig for meg å komme til Oslo da jeg var ferdig med rekruttskolen. Jeg søkte om å få bli journalist i sekretariatet for tillitsmenn i Forsvaret. Jeg hadde erfaring både fra AUFs medlemsavis og fra avisa Elev 70, som NGS ga ut. I tillegg hadde jeg jobbet i Arbeiderbladet. Det holdt. Sommeren 1979 ble jeg flyttet til Huseby leir i Oslo.

Ingrid og jeg fikk leid en leilighet i Herslebs gate nederst på Grünerløkka. Den var liten, men vi syntes den var strålende, med en stue, et soverom og et bitte lite kjøkken. Vi hadde ikke bad, og doen var i oppgangen. Den delte vi med naboene. Vi vasket oss i en vannbalje på kjøkkenet. For å få vasket klær måtte vi dra hjem til Karin og Thorvald. Da passet vi samtidig på å ta en dusj og å ta telefoner. Noe telefonapparat fantes ikke i leiligheten vår, men vi sto i kø hos Televerket. De hadde lovet at vi skulle få telefon i løpet av et års tid. Dette var før Løkka ble et populært sted å bo, slik det er i dag. Her bodde de ansatte på Freia, bygningsarbeidere og uføretrygdede. I noen av de små toroms leilighetene bodde det familier med flere barn. Husleien var 360 kroner i måneden. Jeg syntes det var dyrt.

Den sommeren hadde Rune Bjerke kjøpt en gammel Ford Taunus. Vi skulle på leir på Utøya, men dro innom en fest på Bygdøy på veien ut. Jeg var den eneste som var edru, og måtte kjøre. Rune og et par andre AUF-ere satt på.

Da vi var kommet til Sollihøgda, fikk jeg det for meg at vi skulle spare bensin, og slo av motoren mens vi seilte nedover de svingete bakkene. Da ville passasjerene opp på taket. Bilen var kollisjonsskadd, og døra til passasjersetet var festet med et tau. Nå løsnet de tauet og klatret opp på taket alle tre. Bilen rullet videre, mens de holdt seg i vinduskantene og hylte av glede.

«Vreng inn her», hørte jeg fra taket. Guttene hadde funnet ut at det var fest i et av husene vi var i ferd med å passere. Jeg stoppet bilen sakte for at de ikke skulle falle av, og vi inviterte oss selv inn på festen.

Etter en time var passasjerene mine i enda bedre humør. Vi bestemte oss for å dra videre, og de insisterte på å fortsette på taket. Det var blitt sent på kveld da vi svingte inn på parkeringsplassen ved brygga til Utøya. «Oppfør dere nå», hvisket jeg til guttene da vi nærmet oss bryggekanten.

«Går det bra?» spurte Tom Anders Ludvigsen fra Akershus, som var en voksen og myndig vakt ved brygga. De andre bare nikket mens jeg tok meg av snakkingen. Snart var vi med båten over, klare for leir.

Journalistjobben brakte meg til møter og konferanser for tillitsmenn i Forsvaret. De ble arrangert ulike steder i landet. På et slikt møte traff jeg Karl Eirik Schjøtt-Pedersen. Han var en energibunt fra Vardø som kunne alt om dagpengesatser, hjemreisereglement, tilskudd til barn og ektefeller og andre sosiale velferdsordninger i Forsvaret. Han imponerte meg. Jeg ble glad da jeg fant ut at han var AUF-er. En av de andre tillitsvalgte kjente jeg godt fra før. Kjetil Try var valgt fra Marinen. Han var stasjonert i Bodø og hadde tatt vervet mest fordi han som tillitsvalgt fikk ekstra hjemreiser.

Jeg fant det litt underlig at Kjetil var så sterkt engasjert i soldatsaker. Særlig var han opptatt av utsmykkingsreglementet for militærbrakkene. På et møte i Porsanger holdt han et flammende innlegg om at dette reglementet var for strengt. Etter hvert som han snakket, skjønte jeg mer. Dette handlet egentlig om hvor nakne og utfordrende damene på plakatene som ble hengt opp på soldatbrakkene kunne være. Han fortalte med innlevelse at han hadde stor støtte fra de vernepliktige i at reglementet burde bli mer liberalt.

I oktober 1979 ble det endringer i regjeringen. Thorbjørn Jagland fortalte på sentralstyremøtet at han var glad for å ha fått så stort gjennomslag hos partiledelsen og hos Odvar Nordli. AUF hadde jobbet for å få Einar Førde og Sissel Rønbeck inn i regjeringen. Begge to ble med. «Ja, og så ble faren til Hubert forsvarsminister», la Thorbjørn til.

Thorvald ble ikke oppfattet som noen radikaler. Han hadde vært statssekretær både i Forsvarsdepartementet, Handelsdepartementet og Utenriksdepartementet på 1970-tallet og ble kalt «den evige statssekretær». Nå ble han statsråd. Jeg var stolt av ham. Jeg syntes han fortjente det, og jeg var sikker på at han ville gjøre en god jobb, men jeg likte ikke at han ble forsvarsminister mens jeg var vernepliktig. Nå var jeg med ett sønnen til forsvarsministeren. Thorvald fikk også kontor på Huseby. Hvis noen henvendte seg i resepsjonen og spurte etter Stoltenberg, svarte de ofte på fleip: «Stoltenberg i kjelleren eller Stoltenberg i fjerde etasje?»

Thorvald ble raskt en profilert statsråd. På denne tida var det mye debatt om sikkerhetspolitikk. Det handlet om atomvåpenfrie soner, om forhåndslagring av militært materiell, og om NATOs dobbeltvedtak, som kom i desember 1979: Dersom ikke Warszawapakten gikk med på å trekke sine SS-20-raketter fra Øst-Europa, ville NATO utplassere Pershing-mellomdistanseraketter i vest. Dette var spørsmål AUF var brennende opptatt av. Vi ønsket ingen nye rakettvåpen.

I slutten av januar 1981 ble jeg oppringt av Thorbjørn Jagland. Pressen hadde meldt at Odvar Nordli skulle gå av som statsminister på grunn av sykdom. Hvem skulle AUF gå inn for som hans etterfølger? Rolf Hansen og Gro Harlem Brundtland var nevnt. Thorbjørn ringte rundt til alle sentralstyremedlemmene.

Han mente at AUF måtte støtte Rolf Hansen. Ikke fordi han var den beste – Hansen sto langt fra AUF politisk – men fordi han ville være en overgangsfigur. Om Hansen ble valgt, økte sjansene for at vi senere kunne få valgt Einar Førde.

Denne siden av AUF likte jeg dårlig. Alle ble definert som høyreside eller venstreside. Målet var en gang å overta Arbeiderpartiet for å endre kurs. Da var det meste tillatt. Gro var moderne, hun var opptatt av likestilling og miljøvern og sto for rasjonalitet og tro på argumentets kraft i politikken. Gro var helt sikkert enig med AUF i flere saker enn Rolf Hansen var, men tilhørte ikke det AUF definerte som venstresiden. Hun var yngre, ville sitte lenger og kunne derfor ikke støttes.

Litt stotrende fikk jeg fortalt Thorbjørn at jeg var uenig med ham. Jeg mente vi måtte velge Gro. Det skulle vise seg at jeg var den eneste i sentralstyret som støttet henne. Det var første gang jeg tok en tydelig selvstendig beslutning, mot presset fra alle andre.

Heldigvis meldte Hansen at han ikke var kandidat, og Gro ble statsminister 4. februar 1981. Arbeiderpartiet tapte likevel stortingsvalget dette året. Vi sto foran mange år med høyrestyre og Kåre Willoch som statsminister.

***

I 1981 kjøpte Ingrid og jeg vår første leilighet. Den lå i Kjølberggata på Galgeberg og hadde både eget bad og utsikt. Fra vinduet vårt i fjerde etasje så vi ned i luftegården i Botsfengselet. I helgene sto det ofte kvinner på utsiden av fengselsmurene og hadde ropende samtaler med mennene sine, som var innenfor.

Leiligheten kostet 80 000 kroner. Først da vi skrev under kjøpekontrakten hos en advokat, fikk vi se at kjøpesummen var spesifisert til 60 000 for leiligheten og 20 000 for møblene. «Det var da dyre møbler», tenkte jeg. De var gamle og slitte. Etterpå gikk det opp for meg at dette var en måte å omgå prisreguleringssystemet på, som ble avviklet kort tid senere.

I 1982 begynte jeg å studere for alvor. Jeg sluttet i kveldsjobben jeg hadde hatt i Arbeiderbladet, levde sparsommelig og tok opp fullt studielån. All tida skulle brukes på studier og AUF. Jeg ble en disiplinert student, og syklet av gårde fra Kjølberggata hver eneste morgen for å være på lesesalen før klokka ni.

Jeg trivdes på Blindern, likte meg på forelesninger og i kollokvier. Her fikk jeg gode venner. Noen av dem er blant våre mest kjente økonomer i dag, som Steinar Holden, Morten Baltzersen, Sofie Mathiassen, Øystein Dørum og Torbjørn Eika.

Sosialøkonomi passet meg utmerket. Det var et fag som handlet om hvordan samfunnet kunne styres. Sosialøkonomisk institutt i Oslo ble grunnlagt av Ragnar Frisch på 1930-tallet. På den tida var Frisch arbeiderpartimann og utarbeidet sammen med Ole Colbjørnsen partiets kriseprogram på 1930-tallet. Her fikk han innspill fra selveste John Maynard Keynes. Programmet var nytt og radikalt. I stedet for å spare i krisetider, skulle staten investere. Det var en helt ny tanke.

Ragnar Frisch fikk Nobels minnepris i økonomi i 1969. 20 år senere skulle hans elev Trygve Haavelmo få det samme. En annen elev, Leif Johansen, ville sannsynligvis også fått denne prisen om han ikke hadde dødd brått i 1982. De to sistnevnte var fremdeles aktive forelesere i min studietid. Dette var et økonomisk fagmiljø i verdensklasse.

Med Keynes og Frisch kom en mulighet til planmessig å styre økonomien. Arbeiderpartipolitikere grep den begjærlig og ville ha nasjonalbudsjetter og nasjonalregnskap. Høyresiden var skeptisk. Høyres mangeårige formann og stortingspresident Carl Joachim Hambro slo i 1947 fast at han følte «uro for den skare av unge og høyt intelligente cand.oecon.-er som slippes løs på et vergeløst samfunn».

En person som bidro mye til min tro på politisk styring, var professor Steinar Strøm. Han hadde forelesninger i Eilert Sundts hus, hvor de samfunnsvitenskapelige instituttene holdt til. Strøm hadde en sjeldent god evne til å framstille kompliserte fagøkonomiske spørsmål på en lettfattelig og engasjerende måte. I en tid hvor nyliberalistene anført av Milton Friedman sto sterkt, var Strøm en stemme for nødvendigheten av å styre markedene.

Jeg fikk skrive bidrag til en bok Steinar Strøm ga ut sammen med Olav Bjerkholt og Erik Offerdal. Den het Olje og gass i norsk økonomi, og handlet blant annet om hvordan en liten nasjon med åpen økonomi skal håndtere store olje- og gassinntekter. Ideen om å lage en langsiktig regel for forsiktig bruk av oljepenger finnes i denne boka.

Jeg skrev også hovedoppgave om oljepengebruk. Den var bare på 25 sider, men det lå omfattende matematiske utregninger bak. Jobben lå i å få beregningene riktige og få modellene til å virke. Kalle Moene var veileder for oppgaven, som het Makroøkonomisk planlegging under usikkerhet.

Jeg hadde fått studentengasjement på Statistisk sentralbyrå og arbeidet nesten døgnet rundt de siste ukene før oppgaven ble levert. Med de dataprogrammene som fantes i 1984, var det mye teknisk arbeid. Jeg skrev inn endeløse rekker av matematiske formler på de store maskinene på datarommet på SSB. Om et eneste komma var feil, måtte formlene skrives inn på ny. Jeg la inn ulike oljeprisbaner, plasseringsalternativer for oljeformuen og andre usikkerhetsmomenter. Til slutt fungerte modellene. Likningene gikk opp. Datasettene kom rene og fine ut på metervis med papir på matriseskriveren på printerrommet.

Det var en teoretisk oppgave – et laboratorieeksperiment. «Flere av de numeriske resultatene i denne oppgaven er helt urealistiske», het det i konklusjonen min. Som at vi et år burde kjøpe 161 millioner tonn olje på verdensmarkedet og pumpe den tilbake i kontinentalsokkelen.

Det spilte ingen rolle. Jeg var i teorienes verden. Det viktige var at statistikken, matematikken og datasettene spilte sammen. Modellene var det viktige – ikke virkeligheten, men når jeg har fortalt om min konklusjon om å pumpe olje tilbake i Nordsjøen senere, har det hendt at jeg har fått rare blikk. Er denne gale mannen sluppet løs på det norske samfunnet?

***

I 1982 begynte jeg å merke smerter.

Fram til da hadde jeg sett på meg selv som et normalt sunt menneske. Jeg drev ikke med sport, utover litt løping med ujevne mellomrom. Da jeg fikk vondt, gikk jeg til en hyggelig gammel lege som het Pelle Eidsbø og holdt til øverst i Kirkeveien. Både Thorvald og hans foreldre brukte ham. Doktor Eidsbø tok blodprøver og målte senkningen ved å suge blodet mitt med munnen opp i et rør. Smertene mine kom og gikk. Noen dager kunne jeg være stiv som en stokk, andre dager var jeg helt fin, og det var selvfølgelig slike dager jeg var hos legen. Til slutt ringte Eidsbø hjem til Thorvald og spurte om jeg kunne være hypokonder. Jeg begynte å lure litt selv også.

I 1983 lot jeg meg overtale til å være med på sosialøkonomenes lag i Holmenkollstafetten. Det var ikke mange hundre meterne jeg skulle løpe, men jeg skjønte at jeg måtte trene på forhånd. Da jeg hadde løpt noen minutter, begynte jeg å få vondt. Jeg prøvde flere ganger, men smertene var for sterke til at jeg klarte å løpe. Da dagen for stafetten nærmet seg, måtte jeg trekke meg. Nå var jeg ikke lenger i tvil om at jeg var syk.

Eidsbø tok nye prøver, og jeg fikk diagnosen Bekhterevs sykdom. «Hva betyr det?» spurte jeg Pelle Eidsbø. «Det betyr at du stivner. Da gjelder det å stivne i en mest mulig fornuftig stilling», svarte han. «Hvor lang tid vil det gå?» spurte jeg dypt urolig. «Nei, det kan gå fort. Eller det tar noen år. Vi får se. Du må ha det moro så lenge det varer, og bare glede deg over tiden du får», var svaret. Han viste meg noen bilder av folk som gikk krokete, med ryggen bøyd i en underlig vinkel. «Slik kan det ende opp», var beskjeden jeg fikk.

Eidsbø sendte med meg tre brosjyrer. Den første var om trygderettigheter. Den andre handlet om hjelpemidler. Det var bilde av en lang stokk med klype som kunne brukes til å plukke opp gjenstander fra gulvet og et håndtak som kunne brukes til å skru opp lokket på syltetøyglass. Slikt utstyr kunne jeg få fra hjelpemiddelsentralen, fikk jeg vite. Den siste brosjyren handlet om funksjonshemmedes seksualliv. Der var det duse bilder av menn med proteser og i rullestol sammen med damer i underlige stillinger. Ingrid så rart på meg da jeg leste høyt fra brosjyren samme kveld.

Sykdommen slår ulikt ut hos ulike mennesker. Mens det i tidligere tider var vanlig å bli stiv og krokrygget, gjør medisiner og behandling at få ender opp på denne måten i dag. Men i perioder har det vært både vondt og vanskelig. Mange dager var helt fine, men når sykdommen var på sitt verste, var det vanskelig å komme seg ut av senga. Jeg kjente et press mot brystkassen. Det var vondt å puste, å le eller å hoste. Det var dager da Ingrid måtte hjelpe meg opp, og til og med dager da Ingrid var på reise at jeg måtte ringe Camilla og få henne til å komme til leiligheten vår for å hjelpe meg ned trappa. Det var ikke snakk om at jeg klarte det selv. Da Ingrid og jeg var på reise, måtte Ingrid ofte bære all bagasjen.

Slik hadde jeg det i mange år, men jeg har heldigvis blitt mye bedre med tida. Trening hjelper, og jeg har etter hvert fått behandling og medisiner som virker.

***

I 1983 var det landsmøte i AUF. To år tidligere hadde Egil Knudsen blitt valgt til Thorbjørn Jaglands etterfølger som AUF-leder. Nå ville Egil ha meg som sin nestleder.

Men det ble strid. Et flertall i valgkomiteen innstilte meg, men deler av landet syntes det ble for mange fra oslogryta i AUF-ledelsen. Egil var fra Drammen, sekretæren, Solveig Torsvik, fra Lørenskog. Noen likte ikke at jeg var akademiker og «pampebarn». Vidar Bjørnstad fra Rennebu i Sør-Trøndelag ble motkandidat.

Jeg kjente Vidar som en skvær og fin fyr, men jeg var klar for kamp om nestledervervet. Jan-Erik Larsen fra Møre og Romsdal var en av dem som argumenterte hardest mot meg. Han mente vi trengte folk fra hele landet i AUF-ledelsen.

Stig Holm, leder i AUF i Nordland, holdt valgtale for meg. Han var en industriarbeider som hadde stått ved smelteovnene på jernverket i Rana og så langt fra urban akademiker som det var mulig å komme.

Jeg vant avstemningen med 173 stemmer. Vidar fikk 115. Han ble valgt inn i sentralstyret, og vi samarbeidet godt i årevis etterpå.

Egil Knudsen var sosialt anlagt og skapte et godt miljø i den nye AUF-ledelsen. Vi dro på skiturer, og de andre insisterte på at vi skulle se fotballkamper sammen. Møtene i ledelsen ble ofte holdt hjemme hos Egil på Åssiden i Drammen. Var det sommer, trakk vi ut i hagen. Da møtet var ferdig, tok vi noen øl og hørte på Kim Larsen eller Åge Aleksandersen.

En høstdag i 1984 dro Egil meg med inn på kontoret sitt etter et sentralstyremøte. Han var blitt over 30 år og hadde vært AUF-leder i to perioder. Egil kunne ikke ta gjenvalg på landsmøtet året etter og ville jeg skulle ta over.

«Du er flink til mye, Jens», sa Egil, «men du har én stor svakhet: Du har ikke greie på idrett. AUF kan ikke ha en leder som er så blank på sport.»

Han var helt seriøs. Egil var redd jeg bare ville framstå som en politisk nerd, uten evne til å komme i kontakt med vanlig ungdom. Som AUF-leder måtte jeg være opptatt av det samme som ungdom var opptatt av, og Egil forklarte meg at ungdom var opptatt av sport.

Jeg lovet Egil å lese meg opp. Forberedelsene mine som påtroppende AUF-leder var å lese sportssidene i Arbeiderbladet. Jeg prøvde å huske navn og resultater, men det hjalp ikke. Jeg var helt uinteressert. Informasjonen gled like fort ut igjen. Jeg ble valgt til leder i AUF i februar 1985. Det var i hvert fall ikke på grunn av sportskunnskapene mine.