Asbjørn Jaklin

Brent jord

1944–1945

Heltene. Ofrene. De skyldige

FORORD

En større interesse

Høstmørket sto som en svart vegg utenfor rorbua i Gjesvær da Edna Olsen ble vekket klokka seks. Beskjeden tolvåringen fikk, var ikke til å tro. Klokka åtte måtte hun være ute, for da skulle tyskerne tenne på.

Fortsatt søvnig husket hun. Storebroren hadde blitt sendt til hjemplassen Kamøyvær for å slakte dyrene. Faren hadde jobbet hele kvelden med å salte kjøttet. Nå gjorde han klar båten. 25 personer samlet sammen sine eiendeler, gikk ut i mørket på kaia og stuet seg sammen på 42 fot. Ektepar med små barn – pass på så de ikke faller utfor kaia! – en høygravid kvinne, kofferter, bylter med sengeklær.

Katta! Den stakkars katta lå glemt igjen inne. Edna så at soldater lempet bensinkanner og gjorde seg klare til å brenne. Hun fikk likevel lov til å springe tilbake over kaia og rakk så vidt å berge katta ut. Like etter et pang og et stort blaff. Soldater gikk fra hus til hus, dynket disse med bensin og tente på. Det var forferdelig å se kyrne som sto igjen og rautet mot flammehavet.

Edna Olsen og de andre tvangsevakuerte gikk sørover og vestover med båten, mot Tromsø og Lofoten. Himmelen var rød.

Mange år senere fortalte Edna Olsen denne historien til Arvid Petterson, historikeren som de siste årene mer enn noen annen har dokumentert skjebnene til folket i Finnmark og Nord-Troms høsten 1944. Hun fortalte om hvordan mora tok med ungene fra Kamøyvær og gjemte seg i ei berghule da ordren om tvangsevakueringen kom. Lastebilene var kommet til nabobygda for å brenne. De evakuerte sørover med farens båt fra Gjesvær på vestsiden av Magerøya. I Honningsvåg ble de bedt om å ta med to tyske soldater. Faren ble så sint som Edna sjelden hadde sett ham.

«Dæven, kommer de, så hiver jeg dem på havet,» utbrøt han. Mora gråt.

Det var ingen tvil om at faren mente det han sa. Heldigvis dukket ingen tyskere opp på kaia før de dro videre. Alle de som var stuet sammen i farens båt, slapp dermed å dele lugar med okkupantene som nå herjet i fiskeværene og brente ned husene rundt om på hele Magerøya: Gjesvær, Kamøyvær, Skarsvåg.

I mange døgn flyktet de sørover. I lugaren var det kun liggeplasser til sju, der lå kvinnene med småungene. Edna delte seng med fire andre unger i et plankeskur med båtovn, satt opp ved siden av rorhuset. I en annen seng i skuret lå et ektepar med en liten unge.

Det klødde som besatt, skabb og lus florerte. Tanken på å hoppe på havet og la det mørke vannet omslutte seg, kom til henne av og til. Faren så at hun var ute av seg, og lot henne ligge i styrehuset. Da fikk hun det noe bedre.

«Vi er de glemte flyktningene. Vi er det glemte folket,» sa Edna Olsen i 2003. Hun etterlyste en større interesse for tapene og de menneskelige lidelsene i områdene som ble utsatt for den brente jords taktikk i Finnmark og Nord-Troms høsten 1944 og vinteren 1945.

Om lag 50 000 personer ble tvunget vekk fra sine hjem, mange av dem så husene sine gå opp i flammer. Tyskerne brente 12 000 beboelseshus. I tillegg ødela de 150 skoler, 500 større og mindre industribedrifter, 22 000 telegrafstolper, 12 telefonstasjoner, 11 telegrafstasjoner, 350 bruer, 21 medisinske institusjoner, 20 kirker, 180 fyrstasjoner, 118 elektrisitetsverk, 1066 elektriske motorer, 430 000 meter luftledning og kabel, 350 motorbåter, 200 fiskebruk og flere tusen robåter. Store deler av det samiske kjerneområdet ble rasert, med unntak av noen områder i indre Finnmark og på Varangerhalvøya. Opp mot 25 000 personer unndro seg tvangsevakuering og stakk seg bort i gammer på vidda, i huler på fastlandet og på øyene. [1]

En større interesse for tapene og lidelsene reflekteres i og med denne boka. Men også en større interesse for det heltemotet som de tvangsevakuerte viste. Det samme gjaldt dem som unndro seg evakueringen, og som overvintret under kummerlige forhold mens tyske soldater og halsende schæfere drev klappjakt på dem.

Tvangsevakueringen er tidligere hovedsakelig formidlet gjennom lokalhistoriske verk. Med Gyldendal som utgiver er det min ambisjon å nå et nasjonalt publikum i vår tid. Hensikten er å fylle et hull i den norske forståelsen av okkupasjonen – om Øst-Finnmark som bombeherjet krigssone gjennom flere år og som første frigjorte del av Norge, og om Finnmark og Nord-Troms som evakueringsområde med brenning og rasering av all infrastruktur. Jeg prøver å tegne et så detaljert bilde som mulig ved å følge enkeltpersoner tett, både blant ofrene, de mange heltene og de skyldige. Gjennom disse detaljene kommer det store dramaet tydeligere fram.

Tromsø, i april 2016

Asbjørn Jaklin

Politipresident Gard Herbjørn Holtskog ledet i oktober 1944 en særdomstol som dømte typografen Ragnvald Wærnes til døden. Faksimile fra Aftenposten

Politiminister Jonas Lie var leder for Germanske SS Norge. Han ble utpekt til styresmann for Finnmark og var ansvarlig for forsøket på en frivillig evakuering av Finnmark og Nord-Troms. Foto: NTB Scanpix Premium

Kapittel 1

Oppgjør med en oppvigler

Klokka var passert seks, det var fortsatt mørkt, og snart skulle en 46-åring fra Vadsø dø.

To biler kjørte ut fra gårdsplassen foran turisthotellet i Bossekop i Alta. I krysset like ved svingte bilene av på veien som går sørover mot Finnmarksvidda. Det bar oppover mot en liten høyde før veien etter et par hundre meter hellet svakt nedover. De delvis blendede lyskasterne sendte et svakt lys over veibanen og de nærmeste furutrærne. Etter noen få minutters kjøring stoppet bilene i et skogholt. Det var den 30. oktober 1944. [2]

Ut av den første bilen steg politipresidenten i Kirkenes, Gard Herbjørn Holtskog. I den andre bilen grep tre norske politimenn sine Krag Jørgensen-geværer, åpnet dørene og beordret typograf Ragnvald Wærnes fra Vadsø ut av bilen. Følget av menn gikk innover mellom trærne til de nådde en åpen slette, en egnet plass inspisert dagen før.

Ragnvald Wærnes får ordre om å stoppe på sletten. Ordren kommer fra Harald Sommerfeldt, politiminister Jonas Lies adjutant. Sommerfeldt dirigerer de tre politikonstablene til å stå på rekke 10–15 skritt fra Wærnes og kommanderer «Klar!».

Wærnes er ikke bundet og har heller ikke bind for øynene, slik det er vanlig når dødsdømte blir stilt opp foran en eksekusjonspelotong. Han kan se mennene i pelotongen ta ladegrep og rette rifleløpene mot ham. Det blir for mye for Wærnes. Han synker sammen og trygler om å få snakke med en prest før han skal dø.

Gard Herbjørn Holtskog, øverste politiembetsmann i Finnmark, griper inn. Det lar seg ikke gjennomføre, hevder Holtskog, presten er allerede evakuert sørover. Dette er ikke noe de kan hjelpe Wærnes med, sier han.

Wærnes bryter ytterligere sammen, halvt liggende i skogholtet. De tre politimennene er ubekvemme, de har aldri tidligere deltatt i en henrettelse eller øvd på hvordan det skal skje. Så kommanderer Sommerfeldt «Fyr!».

Det er umulig å bomme, selv i grålysningen, holdet er kort. Likevel er det bare to kuler som treffer Wærnes’ sammensunkne kropp. Harald Sommerfeldt går fram, trekker sin pistol og skyter Wærnes i hodet.

En av politimennene blir kvalm og svimmel etter henrettelsen. Han kaster geværet sitt på bakken og roper at han aldri vil delta i et slikt oppdrag igjen. Wærnes blir gravd ned på sletten i skogen. Uten å merke graven returnerer følget til bilene og kjører vekk.

Forbrytelsen Ragnvald Wærnes hadde gjort seg skyldig i, var bråkjekke kommentarer under en fest på en lokalbåt på havna i Hammerfest. Intet mer.

Ragnvald Wærnes var ugift, kom til Vardø i 1939 og ble avisa Finnmarkens faktor, det vil si leder av teknisk avdeling. Etter at kontorene og trykkeriet i avisa ble lagt i ruiner sommeren 1944, tok han seg jobb som stuert på lokalbåten Hornøy. Lokalbåten ble like etter satt inn i skytteltrafikk for å frakte sivile som ble innstendig oppfordret til å forlate sine hjemsteder i Finnmark denne høsten.

Om kvelden 25. oktober 1944 ble det drukket tett om bord. Under snakk (fram og tilbake) foreslo en beruset Wærnes at de burde føre skipet mot øst til de støtte på russerne, som var på offensiven vestover. Da ville Wærnes skru på alle lys, heise hvitt flagg og overlate båten til russerne.

Wærnes må ha følt seg trygg på sine arbeidskamerater om bord. Når russerne kom lenger vestover, fortsatte han, ville medlemmer av Nasjonal Samling bli stilt for retten og deretter hengt alle sammen. Eller de ville bli kastet over bord under transport.

Problemet for Wærnes var at en tysk matros overhørte det han sa. Matrosen kunne tilstrekkelig norsk til å forstå innholdet og rapporterte videre til Feldgendarmerie, det tyske militærpolitiet. Wærnes ble arrestert og offiserene i Feldgendarmerie lot seg overtale til å la det sivile norske politiet overta saken.

Politipresident Gard Holtskog befant seg i Alta da han fikk ordre om å lede en særdomstol for å avgjøre straffen for Wærnes. Retten ble satt om kvelden 29. oktober 1944 på sorenskriverens kontor. Meddommere var lensmannen i Alta, Fredrik Lund, og politikonstabel Rolf Andersen. Aktor var politikommandør Carl Ludvig Stephanson, en av Nasjonal Samlings frontfigurer innen politiet i hovedstaden.

Under politipresident Holtskogs ledelse tok særdomstolen lett på formalitetene. Tiltalen ble utformet samme dag som retten ble satt. Den oppnevnte forsvareren, herredskasserer Gunnar Svendsen i Alta, tok motvillig på seg oppdraget. Han fikk kun to timer til forberedelser, til å gjennomgå politirapportene som var skrevet på tysk, og til å konferere med Wærnes, en samtale som hele tiden ble overvåket av en politimann.

I retten gjorde herredskasserer Svendsen oppmerksom på at han ikke var jurist og heller ikke hadde erfaring fra rettsforhandlinger. Han foreslo at sorenskriveren i Alta ble oppnevnt som ny forsvarer. Politipresident Holtskog avviste kravet blankt. Svendsen ba da om utsettelse av saken. Også dette avviste rettens formann. [3]

Aktor la ned påstand om dødsstraff. Wærnes erklærte seg ikke skyldig, men innrømmet å ha kommet med en del uttalelser om bord på lokalbåten. Herredskasserer Svendsen holdt en improvisert forsvarstale før retten trakk seg tilbake.

Politipresident Holtskog fikk et problem under domskonferansen. Den ene av meddommerne, lensmann Fredrik Lund, avviste aktors påstand om dødsstraff og gikk inn for tre års fengsel. Det fikk holde for ubetenksomme ytringer på en fest. Lund ville også frikjenne Wærnes for ett av to tiltalepunkter. Holtskog ble dermed stemmen på vektskålen som avgjorde skyldspørsmålet og straffeutmålingen. Ragnvald Wærnes ble under dissens dømt til døden ved skyting.

Forsvareren hadde i mellomtiden skrevet en søknad om benådning. Den ble raskt avslått av politiminister Jonas Lie, som oppholdt seg i Alta med staben sin. Lie fulgte selv noen minutter av den skandalepregede rettssaken og var drivkraften bak den brutale straffeutmålingen. Lie mente at dødsstraff ville statuere et eksempel og få mange oppviglere til å besinne seg i en kritisk tid for landet.

Dødsstraff innebar at noen måtte ta belastningen med å skyte den dømte. Tre politikonstabler i alderen 21 til 25 år fra Drammen, Hobøl og Asker ble pekt ut. To av dem var medlemmer av Nasjonal Samling.

Klokka seks om morgenen den 30. oktober 1944 ventet Gard Holtskog på gårdsplassen foran turisthotellet i Bossekop. Den første som møtte opp, var 21-åringen fra Asker. Han fikk først nå vite at han var tatt ut for å henrette en mann som særdomstolen hadde dømt til døden. 21-åringen ble sjokkert over beskjeden, han protesterte og sa at han ikke ville utføre oppdraget.

Gard Holtskog svarte at det ikke var noe å gjøre med saken. Ordren om å delta i pelotongen kom direkte fra politiminister Jonas Lie.

Den unge politikonstabelen ba Holtskog om å følge ham til politiministeren. De traff Jonas Lie inne i turisthotellet. Lie ble rasende over konstabelens protester. Han trakk tjenestepistolen og ga politikonstabelen en frist på to minutter til å følge ordren. Hvis ikke, ville han – slik som Eilifsen – bli skutt, raste Lie. Alle i politiet ville umiddelbart skjønne hva som lå i trusselen. Politimannen Gunnar Eilifsen ble dømt til døden og skutt sommeren 1943 etter å ha stilt seg bak konstabler som nektet å arrestere tre jenter som ikke hadde møtt til arbeidstjeneste i Oslo.

Stilt overfor en skuddklar pistol og en drapstrussel fra en rasende politiminister, ga konstabelen etter og gikk ut av turisthotellet sammen med Holtskog. Ute på gårdsplassen møtte han de to andre medlemmene av pelotongen. Også de hadde snakket seg imellom om å protestere, men slo det fra seg da 21-åringen fortalte om truslene fra Lie. Gard Holtskog fulgte opp og sa de ikke ville ha mye håp om å leve videre dersom de nektet å delta i henrettelsen.

To konstabler ble sendt av gårde for å hente Ragnvald Wærnes. Det skulle statueres et eksempel.

Dødsdommen mot Ragnvald Wærnes kom på et tidspunkt mens Nasjonal Samling desperat prøvde å redde stumpene av en frivillig evakuering fra de områdene som Den røde hær truet i Øst-Finnmark. Selv ikke trusler om bolsjevikisk terror, voldtekter og gudløshet hadde fått finnmarkingene til å forlate sine hjem. Utsagn som dem Wærnes hadde kommet med, gjorde ikke saken bedre.

Gard Herbjørn Holtskog, som ledet særdomstolen og som overvåket henrettelsen av Wærnes, var ingen landsens lensmannsfigur. Han var jurist og praktiserte som sakfører i hjembyen Oslo før han i 1940 søkte seg inn i politiet og Nasjonal Samling. Holtskog steg raskt i gradene og ble plassert i ledelsen ved Nationaltheatret og i NRK for å passe på den politiske sikkerheten. Begge institusjonene var preget av sterke anti-nazistiske krefter.

Holtskog samarbeidet tett med Statspolitiet, opptrådte som provokatør overfor motstandsfolk ved flere anledninger og deltok selv med stor iver i skjerpede forhør. En distributør av illegale aviser i Oslo var blant dem som fikk kjenne hans ferdigheter som torturist: En rekke harde slag i ansiktet slik at fangen falt om, deretter spark mot testiklene hans. Holtskog nøt å se andre lide i en slik grad at brutale statspolitifolk syntes han gikk for langt i forhørene.

Holtskog oppholdt seg en kort periode ved Østfronten, slik partiet oppfordret til. Etter å ha vært politimester i Sarpsborg ble han høsten 1943 utnevnt til politipresident i den strategisk viktige Festung Kirkenes, den tyske basen som forsynte Litza-fronten foran Murmansk med ammunisjon, materiell og mannskaper.

Tiden i Kirkenes hadde vært krevende. Holtskog administrerte med fast hånd sine to betjenter, elleve konstabler og to kvinnelige kontorbetjenter, pluss politikompaniet. Holtskog elsket å gå i uniform, han satte sin ære i å opptre plettfritt med skinnende støvler. Mens han bodde hjemme i Oslo, var det en stor glede for ham å se mora legge seg ned på golvet foran ham og pusse støvlene hans. De to hadde et usedvanlig nært forhold, mora nærmest forgudet sin sønn. [4]

I Kirkenes hadde han ikke hatt det samme gode taket på kvinnene. Ved juletider i 1943 ble det framsatt anklager om voldtekt etter at han skulle ha låst døra på politikammeret, revet kåpen av en kontoransatt, dratt henne opp trappa til sitt soverom der han rev av henne flere klær, fikk henne ned på senga og forgjeves forsøkte å tiltvinge seg samleie med henne. [5]

I Finnmark hadde Holtskog rollen som propagandaleder i Sør-Varanger lag av Nasjonal Samling inntil fylkesføreren, Thor Bekeng, fratok ham vervet i mai 1944 med øyeblikkelig virkning. Begrunnelsen var at Holtskogs opptreden «bare var egnet til å skape splid og motsetninger, og virket derfor i seg selv som ytterst slett propaganda». [6]

De interne partistridighetene framsto likevel som bagatellmessige i forhold til utfordringene politipresidenten fikk i fanget utover sommeren og høsten 1944. Fra begynnelsen av oktober hadde han «følt at man drev nærmere en katastrofe». [7]

Rapporter om bolsjevikenes militære offensiv vestover var urovekkende. Telefon- og telegrafforbindelsene med politimestrene i Vadsø og Vardø var brutt, det samme gjaldt forbindelsene sørover. Postgangen var ytterst uregelmessig. Store deler av Kirkenes lå i ruiner etter tre år med russisk bombing.

I de første ukene av oktober 1944 så Holtskog situasjonen i Kirkenes som et spørsmål om mental styrke. Han hadde gjort klar marsjpakninger på åtte kilo til seg og sine menn. Han var innstilt på å stå på sin post i Kirkenes inntil det siste, for deretter å slå seg gjennom vestover. «Den kan gjøre best nytte for seg hvis nerver holder lengst,» mente han. [8]

Holtskog ble beroliget da hans store forbilde og mentor, politiminister Jonas Lie, dukket opp i Kirkenes. Lie var jurist, som han selv, og den sterke mann i Nasjonal Samling etter Quisling, ja, mange mente han utmerket seg som den egentlige fører av partiet. Som leder for Germanske SS Norge fra 1941 hadde Jonas Lie meldt seg frivillig til Østfronten. Han hadde deltatt i kamper ved Leningrad, og visste med sikkerhet hvilken trussel som nærmet seg Kirkenes østfra; hordene i Den røde hær.

Det ble et hjertelig gjensyn mellom to jurister som kjente hverandre godt. Holtskog hadde hatt gleden av å være Jonas Lies personlige adjutant i fem måneder fra høsten 1940, før veiene deres ble skilt. Lie var kommet nordover fordi han hadde fått en ny, ansvarsfull oppgave med spesielle fullmakter. Som nyutnevnt styresmann for Finnmark brakte han med seg sosialminister Johan Lippestad, stedfortredende styresmann for Finnmark, sin adjutant Harald Sommerfeldt og flere andre medarbeidere. Med Lies ankomst var «alle kaotiske fenomener som blåst bort», følte Holtskog. Oslo hadde ikke bare sendt én minister, men to!

Politiminister Jonas Lie, ledsaget av sin lojale undersått Holtskog, møtte Reichskommissars mann i Kirkenes, Landrat Neven. De hadde også møte med sjefen for 210. divisjon i Bjørnevatn, generalløytnant Ebeling. Mulighetene for en frivillig evakuering av Øst-Finnmark ble diskutert.

Men hvordan? Norske sivile kjøretøyer og hester, ja til og med politiets og brannvesenets biler, var rekvirert.

Eneste mulighet lå i å benytte de om lag 20 personbilene, lastebilene og bussene som Reichskommissariat hadde beslaglagt for å transportere vekk NS-medlemmer og sympatisører fra Varanger. Ideen var opprinnelig å kjøre partifolkene helt til Tromsø, men nå forsøkte Jonas Lie og Gard Holtskog i stedet å få sjåførene til å pendle mellom Kirkenes og Tana. Det ville bli mer effektivt.

Problemet var at Wehrmacht hadde lagt sterke restriksjoner på sivil trafikk langs riksvei 50, særlig i østlig retning. Alle sivile var pålagt vikeplikt for de mange og lange militærkolonnene på vei vestover, vekk fra fronten i øst. Offiserene i Wehrmacht ville heller ikke høre snakk om noen offisiell erklæring av evakuering, det ville kunne få militære effekter. Det fikk holde med «hviskepropaganda».

Gard Holtskog så for seg en annen reisemulighet fra Øst-Finnmark, men den krevde en sinnrik koordinering av transport til lands og til vanns. Befolkningen i Øst-Finnmark kunne få båtskyss med rutebåt fra Kirkenes til Varangerbotn, deretter bilskyss til Smalfjord, hvor større fiskeskøyter kunne ta dem videre til Hopseidet. Etter en vandring til fots over eidet, cirka halvannen kilometer til den andre siden av Nordkynhalvøya, kunne folk igjen bli fraktet med båter via Honningsvåg eller Hammerfest til Tromsø. Fordelen med denne reiseruta var at man unngikk opphold i Tana, som allerede var overbefolket, og farlige ruter til havs, mente Holtskog.

Etter at Vidkun Quisling hadde mottatt rapport fra sine styresmenn nordpå, ble Jonas Lies fullmakter utvidet til også å gjelde Troms. 42 politikonstabler og 12 redningsskøyter ble sendt nordover. I tillegg ble 130 fiskebåter rekvirert for å settes inn i trafikk mellom Tanafjorden og Harstad. Det ville ta noe tid før disse tiltakene fikk effekt. [9]

Uten et samarbeid med Wehrmacht sto Jonas Lie og Gard Holtskog maktesløse. Situasjonen ble noe enklere da Wehrmacht 16. oktober tillot at evakueringen ble offentlig kunngjort. Dagen etter sendte styresmann Jonas Lie ut et opprop til befolkningen i Finnmark og Troms. Han ba folk bevare fatningen under den frivillige evakueringen og forsikret at myndighetene ville gjøre alt for bringe befolkningen i sikkerhet, tross store vanskeligheter. Utskeielser, plyndring og voldshandlinger ville bli summarisk pådømt med dødsstraff i særdomstolen. Oppropet fortsatte slik:

«Norske kvinner og menn! Jeg har personlig sett forholdene i Bolsjevik-Russland og vet hva det vil bety for et høytstående folk som det norske. Det betyr mord og plyndring, terror og vilkårlighet, voldtekt, gudløshet og moralsk forfall.» [10]

Lie ba befolkningen tenke igjennom hva det ville si å møte vinteren uten husvære etter krigshandlinger.

«Tenk på deres barns framtid under slike forhold! Så innstendig jeg kan, oppfordrer jeg hver og en til å gjøre bruk av den mulighet til evakuering som i denne tid byr seg. Bruk den straks. En dag kan det være for seint. Da står man tilbake med angeren og ansvaret. Dette er bittert alvor.»

Til tross for åpenbare trusler og oppfordringer var det få finnmarkinger som benyttet seg av muligheten til å evakuere. Ved kai i Kirkenes lå D/S «Alta» med plass til 150 passasjerer og ventet på folk som ville evakuere. Da skipet kastet fortøyningene og gikk fra kai 22. oktober 1944, var det kun 22 personer om bord, stort sett medlemmer av Nasjonal Samling.

Andre NS-folk tok seg vekk for egen maskin. 13. oktober 1944 startet faren til Margrethe Dyrseth opp bolindermotoren i kutteren «Solvang» på havna i Berlevåg. 14 personer kløyv om bord i den 42 fot store båten. [11]

Til kutteren kom også den høygravide mora til Margrethe. Hun hadde fått nerver etter den russiske bombingen og hadde insistert på å reise til sin søster på Valderøy utenfor Ålesund. Ektemannen ville i første omgang ikke høre snakk om å reise, selv om partiet hans oppfordret til frivillig evakuering. Nå hadde han tydeligvis ombestemt seg. Kanskje skyldtes det ryktene om at båter ville bli senket eller rekvirert. Kanskje bunnet det i en pliktfølelse overfor NS-myndighetene. Eller fryktet han russerne?

Margrethe var ni år gammel og ble ikke forklart årsaken. Hun fikk beskjed om å holde seg sammen med broren, kvinnene og de andre barna i lugaren. Der ble det fryktelig trangt, med bare fire køyer på deling. Ekstra ubehagelig var det for mora med den store magen. Mennene holdt til i lasterommet.

De fleste om bord var medlemmer av regjeringspartiet Nasjonal Samling, slik foreldrene til Margrethe hadde vært siden 1942. Kutteren rullet og stampet i sjøen. Margrethe ble fælt plaget av sjøsyke i flere døgn. Turen gikk via Havøysund og til Tromsø, der Margrethes onkel bodde på hybel.

I Tromsø opplevdes krigen som lenger unna enn i Finnmark. Men det var før flyalarmen gikk. Margrethe og broren fulgte den nervøse mora i en folkestrøm til et tilfluktsrom. Strømmen gikk, og det ble stummende mørkt. Mora holdt ut panikk og en følelse av klaustrofobi til signalet «faren over» lød. Kort tid etterpå fikk hun veer og ble lagt inn på sykehus. Hun fødte ei jente.

Ette to uker i Tromsø fortsatte ferden med «Solvang». Reisen langs kysten av Nordland ble ekstra strabasiøs for Margrethes mor. I tillegg til at hun hadde ansvaret for ei nyfødt jente, ble hun alvorlig syk, hun trodde det var nyrebekkenbetennelse.

Faren styrte kutteren mot Mo i Rana, der familien søkte hjelp på sykestua. Den var imidlertid overfylt, og mora ble i stedet innlagt på tuberkulosehjemmet sammen med sin lille datter. Der måtte hun bli værende inntil videre. Først langt ut i november 1944 kom Margrethe og hennes familie fram til Valderøy.

Hvor mange som forlot Finnmark frivillig, er ikke fastslått. Noen forlot byene i Øst-Finnmark tidlig på sommeren på grunn av intens russisk bombing. Kirkenes ble massivt bombet i juli. I august ble Vardø og Vadsø hardt rammet. Mange søkte tilflukt hos slekt og venner i andre deler av Nord-Norge og i Sør-Norge.

Ministerpresident Vidkun Quisling tok opp forholdene i Nord-Norge i regjeringen i september 1944, men var da mest opptatt av de næringspolitiske forholdene. I oktober engasjerte Reichskommissar Josef Terboven seg i saken. Det dreide seg i første omgang om en frivillig evakuering av Øst-Finnmark. 9. oktober 1944 fikk Terboven Innenriksdepartementets forsikringer om at saken var «gjenstand for intens bearbeidelse av norske myndigheter». Dagen etter var ministrene Lie og Lippestad i møte med Terboven før de dro nordover. 17. oktober 1944 opprettet Quisling et riksutvalg for evakuering med næringsminister Alf Whist som formann. Ifølge direktivene skulle NS-medlemmer og deres nærmeste prioriteres, deretter de tyskvennlige familiene og til slutt andre som ønsket å evakuere frivillig. [12]

Det ble altså ikke mange. Evakueringskontoret i Tromsø registrerte kun drøye 2000 evakuerte i løpet av oktober 1944. Styresmannen i Finnmark opererte i 1944 med en befolkning på 53 000 i fylket. Langt de fleste ble igjen.

Hva kunne denne manglende viljen til frivillig evakuering skyldes? Politipresident Gard Holtskog reflekterte senere over fiaskoen:

«Når så forholdsvis mange norske borgere ikke fulgte parolen om frivillig evakuering, kan jeg med mitt kjennskap til forholdene ikke se et utslag av sympati for bolsjevismen, snarere tror jeg at de aller fleste fryktet soldatene fra øst.»

Også politiminister Jonas Lie gjorde seg sine tanker i en rapport til Vidkun Quisling:

«Befolkningen i Finnmark er meget sterkt stedbunden og lokalpatriotisk betonet. Det var særdeles store hemninger til stede for en frivillig evakuering,» skrev Lie. Han pekte også på kommunistisk «hviskepropaganda» – russerne ville ikke besette Norge, engelskmenn og kanadiere ville komme i stedet, trodde folk. Han viste også til finnmarkingenes inngrodde skepsis til alle initiativer fra Sør-Norge.

«Man hørte ofte argumentet: Det er like godt å dø her som sydpå,» beklaget Jonas Lie seg. [13]

Det måtte sterkere lut til. Ville ikke folk evakuere frivillig, fikk det skje med tvang.

Sokneprest Karl Petersen ble vitne til at Vardø ble bombet i august 1944 og til tyske soldaters panikkartede flukt fra Hamningberg i oktober 1944. Arkivfoto: Nils Christian Petersen

Kapittel 2

En prest må redde Bibelen

Sokneprest Karl Petersen gledet seg over at smertene var borte. En langvarig periode med ryggsmerter hadde gitt seg, og han kunne igjen sitte oppreist uten problemer i hagen, i bare skjorteermene og skrive brev. Han hadde gjort seg ferdig med konfirmasjonsskolen i Båtsfjord og nøt sommeren. 23. august 1944 ble en godværsdag i Vardø. Toåringen Nils Christian fant seg i å stå tjoret til stakittgjerdet, fire måneder gamle Astrid Margrethe var også tilfreds, selv om hun nettopp hadde fått vaksine. Hans kone Ma hadde gjort storrent i prestegården, inkludert loftsgolvet, og hadde plugget inn jernet for å stryke. [14]

Petersen hadde begynt å tro at Vårherre holdt sin hånd over Vardø. Øst-Finnmark hadde vært en krigssone siden tyskerne angrep Sovjetunionen sommeren 1941, flyalarmen hadde gått hyppig. Men i det siste hadde det vært roligere. Mer enn to år var gått siden den store tragedien, da sykehuset ble bombet og satt i brann av russiske fly. 18 forkullede lik hadde blitt båret ut, blant dem tre små barn. Erstatningshurtigruten «Uløy» hadde i begynnelsen av juli kommet drivende i brann mot byen etter å ha blitt skutt på av fly, ytterligere 15 døde. Tyske skip ble også stadig angrepet ute på sjøen, men selve byen hadde gått fri.

Klokka nærmet seg 17 da roen ble brutt av en lyd som gikk gjennom marg og bein. Flyalarm. Det var vanskelig å ta den helt alvorlig på en så vakker sommerdag, men i neste øyeblikk framsto lyden ekstra hissig. De fikk gå ned i kjelleren, slik de pleide.

Han reiste seg og løsnet tauet som holdt Nils Christian fast til stakittet. Ma kom også til, gutten hadde mistet en sko, og hun bøyde seg for å plukke den opp.

Petersen ble var noen skygger på himmelen og så opp. Sju–åtte store, svarte fly hadde kurs rett mot dem. Han ropte ut til Ma:

«Inn, de er rett over oss!»

Han tok Nils Christian under armen og sprang gjennom hagen og inn i prestegården. Ma kom etter med Astrid Margrethe. Sterk dur fra de sovjetiske flyene nå. Luftvernet spilte opp. De ville ikke rekke å komme seg ned i kjelleren. Petersen vinket til Ma og fikk henne ned på golvet i den indre kjøkkengangen. De krøp sammen med barna under seg, inntil tømmerveggen og brannmuren.

Det drønnet av en bombe i nærheten. Lufttrykket traff dem som en vegg og sendte dem nesten opp i stående stilling. Ma var helt svart i ansiktet av skitt som følge av eksplosjonen. Lo hun? Jo, hun lo! Irriterende, hvordan kunne hun le i en slik situasjon! Men så måtte han le, han også. Kanskje så han selv like tragisk ut. De var uskadet, heldigvis, alle fire. Luftvernet skjøt som besatt mot flyene. Nye drønn av bomber som falt, de var store. Dette var første bølge.

Da det roet seg, sprang han ut. Det brant et sted bak kirka, mer rakk han ikke å se før luftvernet startet opp igjen. Andre bølge! Han sprang inn. Ma hadde sett en eksplosjon nede ved Bratsberggården. De la seg ned, det drønnet, lufttrykket fra eksplosjonene slo ei låst dør på vidt gap.

«Kanskje er det neste at vi står foran Vårherres trone,» tenkte soknepresten.

«Kjære Gud,» hørte han Ma si.

Barna var merkelig rolige, helt stille. Nils Christian så på ham med store øyne. Han måtte få dem i dekning før tredje bølge. Hvis en av de store bombene traff prestegården …

Der stilnet det av. Petersen grep Nils Christian, Ma løftet opp Astrid Margrethe. De sprang ut og hastet opp til tyskertunnelen bak skolen. Det var allerede mange andre der, kvinner og barn innerst, mannfolkene ytterst ved inngangen. Der sto de da tredje bølge rystet jorda. Tyskerne kom flere ganger og hentet ammunisjon til maskingeværene sine, men de jaget dem heldigvis ikke ut. Kun soldater hadde egentlig tilgang til tunnelen.

Luftvernet stilnet, var det over? Trygdekassen og Bratsberggården brant, kirka ville snart bli antent. Kirkebøkene! Han løp ned, kom seg inn og grep de viktigste, men da han kom ut i hagen, eksploderte noe. Fjerde bølge. Han kastet bøkene fra seg og sprang opp i tunnelen igjen.

Falsk alarm, det kom ikke flere fly. Da han kom ut igjen, fant han heldigvis kirkebøkene uskadde. Han gikk inn i prestegården, tok med seg to dyner, et par ulltepper og regnfrakken. Hva kunne han glede Ma med å berge? Kåpen, smykkeetuiene. Barnevogna og skinnposen. Så slo det ham: En prest må naturligvis berge Bibelen. Den lå inne på pikeværelset. Han gikk inn dit og grep Bibelen, men den gikk ikke ned i lomma. Veska, han måtte ta med veska også. Før han gikk ut, trakk han ut støpselet på strykejernet av stikkontakten. Gammel vane, det kunne jo bli brann av slikt.

Han rakk tre turer inn og ut mens flammene nærmet seg, de hadde nådd uthusene. Han turte ikke å gå inn igjen. Det brant overalt. Prestegården var neste.

Mens flammehavet ble stadig større, gikk skøyter og tyske prammer i skytteltrafikk over Bussesundet med hjemløse og fortvilte familier. Petersen ordnet skyss til seg og sin familie med en pram. Mannskapet var deltakende og hjelpsomme og lot Nils Christian stå inne i styrehuset. På fastlandet kom de seg til Mas hjemsted Hamningberg med lensmannsskøyta og videre til Sandfjorden, der Mas familie hadde en hytte. De hadde mistet alt, men de hadde hverandre.

Etter noen dager dro Petersen tilbake til Vardø. Først da gikk det fulle omfanget av katastrofen opp for ham. Byen var så å si jevnet med jorda. Ikke bare prestegården, men kirka, posthuset, telegrafen, Norges Bank, tollboden, rådhuset, apoteket, brannstasjonen og lysverket. Han fikk høre at Vadsø var blitt bombet samme dag som Vardø. Også der brant prestegården og 70 andre hus ned. [15]

Over hundre hus gikk tapt i storbrannen i Vardø, minst like mange var ødelagt på annet vis, 240 hus til sammen. Bare 32 sto uskadde. Som ved et mirakel var bare sju omkommet, blant dem en sengeliggende stakkar som brant inne. En kvinne brakk begge beina da hun hoppet ut av vinduet, men klarte å krype unna flammene med maltraktert kropp. En av Petersens konfirmanter ble så hardt skadet at han bare kunne håpe at hun ville få dø raskt.

Så sto han der, foran ruinene av prestegården. Han tok et par skritt inn på branntomten og grov i asken. Han dro kjensel på sølvtøyet fra spisebordet. Ved midtveggen hadde varmen vært så sterk at selv metall hadde smeltet. Av pianoet var det kun igjen noen metallklumper. Han kunne ikke ta med seg mye tilbake over Bussesundet, kun en blikkeske med et par gullmynter.

Vardø før bombingen og storbrannen i august 1944. Foto: Vardø Museum

Fra Hamningberg administrerte Petersen sitt sokn. Han kom etter hvert i brukbart gjenge, selv om han opplevde det meste som tungvint. Mange trengte prestens hjelp, og mange så mørkt på den kommende vinteren uten skikkelig husvære. Til alt hell forble været godt.

I midten av oktober 1944 gikk Petersen over fjellet til Persfjord, Smelror og Svartnes på en kombinert preken- og manntallstur. I Smelror var de tyske soldatene urolige, det gikk rykter om at Den røde hær nærmet seg. De forberedte seg på å reise.

I selve Hamningberg befant det seg knapt 200 tyske soldater og like mange russerfanger. Krigsfangene ble brukt til slavearbeid på de tyske kystfestningene i fjellet Hardbaken. Hitler må ha vært besatt av tanken på å forsvare den nordnorske kysten, kystfortene lå tett i tett. I Hamningberg var det montert flere store kanoner, visstnok skipskanoner fra et erobret fransk krigsskip. Det hadde vært en del bombing også i Hamningberg, mange hadde flyttet til hytter i nærheten.

Soldatene ved kanonene viste stadig flere tegn på uro. De russiske slavearbeiderne ble brått sendt til Kirkenes. Petersen fikk en dag ordre om å innfinne seg hos ortskommandanten, som kom med åpenlyse trusler. Hvis noe skjedde i Hamningberg, sa offiseren, ville soknepresten bli skutt som den første. Petersen hadde vært arrestert tidligere og kunne ikke avfeie truslene som tomt prat.

Vardø i flammer 23. august 1944. Bare 32 hus sto uskadet tilbake. Som ved et mirakel omkom bare sju personer. Foto: Varanger Museum/Herberth Isaksen

Noen dager senere omkom ortskommandanten da skøyta han var om bord i, ble senket mellom Hamningberg og Båtsfjord. Den unge løytnanten som overtok kommandoen i Hamningberg, ble fryktelig nervøs da telefonforbindelsen forsvant lørdag 14. oktober 1944, samtidig som russerne skjøt mot tyske kyststillinger. I mangel på informasjon og kontakt med omverdenen begynte løytnanten å fantasere. Hadde russerne allerede gått i land på nordsiden av Varangerfjorden? Forklarte det hvorfor telefonlinjen var kuttet? Kanskje stengte de retrettveien sørover? Ville bolsjevikene hvert øyeblikk strømme ned fra åsene og skjære av dem nese og ører? Han hadde hørt at de gjorde det med sine fiender.

Løytnanten ga ordre om å forberede evakuering. De store kanonene på Hardbaken ble dratt ned til Sanden for å kunne lastes på lektere og fraktes sørover. Mat og andre forsyninger ble også brakt dit.

Løytnanten hadde ikke nerver til å vente på båttransport og ga ordre om å sprenge kanoner og ammunisjonslagre. Folk i Hamningberg hørte drønnene av mange eksplosjoner. Også på kaia ble det plassert dynamitt, men noen ungdommer viste handlekraft. De rykket løs lunten og kastet dynamitten på havet før de sprang og gjemte seg. Kommandanten oppdaget at kaia fortsatt sto, og sendte en menig med en ny pakke dynamitt og ny lunte. Denne sprengladningen gikk av, men den var ikke stor nok og lagde bare et lite hull i kaidekket.

Enkelte av soldatene gråt. I Hamningberg hadde de hatt det rolig og fredelig. Nå skulle de legge ut på en usikker marsj over fjellet med Den røde hær ubehagelig nær. Det var slett ikke sikkert at de ville komme levende fra det.

Russerne hadde ikke gått i land på Varangerhalvøya, viste det seg senere. Telefonlinjen hadde brutt sammen av andre grunner. Kystfortet i Hamningberg ble, som det første i Norge, oppgitt på grunn av panikk og rykter. Men det store bildet var likevel riktig. Wehrmacht hadde store problemer på Nordfronten, og Den røde hær var på offensiven vestover.