Tore Skeie

Hvitekrist

Om Olav Haraldsson og hans tid

Penningmynter med kongeportretter.
Øverst Æthelred, angelsaksernes konge.
I midten Olav Haraldsson, nordmennenes konge.
Nederst Knut, danenes, nordmennenes og angelsaksernes konge.

Til mine besteforeldre

KAPITTELOVERSIKT

1241
Møtet på Sauðafell – Reykholt – «Du skal ikke hugge!» – historieskriveren og politikeren – mesterverket

Et regime foran undergangen
Guds budbringer – kongemordet i Corfe – Æthelred – fremmede skip – et rike skapt i kamp mot barbarer – slaget ved Maldon 991 – Harald Blåtanns rike – Svein Tjugeskjegg – Olav Tryggvasons omvendelse – «Satans lenker er vitterlig sprengt» – massakren på St. Brices dag 1002 – «som en ild noen har forsøkt å slukke med fett» – den store sulten i 1005 – Ædric Streonas palasskupp – «danene tente sine krigslys mens de gikk» – «hele landets håp»

Krigerens gode liv
«Den enorme horden» – «Óláfr inn digri» – Olavs bakgrunn – Viken og den store verden – en ny tid og en ny gud – under Olav Tryggvason – «øst i salthavet» – «gull til mennene og åte til ravnene» – i danekongens hær – plyndringen av Tiel – det første toget til Canterbury

Ild og røyk
Mellom Cordoba og Konstantinopel – jakten på mat – plyndrekrig i sør – «Gud hjelpe oss alle. Amen» – beleiringen av London – slaget på Ringmarheia – «De dro rundt i små grupper og myrdet vårt stakkars folk» – det andre toget til Canterbury – erkebiskop Ælfheahs martyrium – fred

Midgard
Nye allianser smis – det frankiske riket – Normandie – i normannerhertugens tjeneste – Ringfjorden – «piratenes hertug» – røvertoget i Loire – om slaver og slavehandel – kalifatet i Cordoba – kalifatets krise – om skip, sjøfart og det mektige havet – vikingene og serasenerne i Al-Andalus – Cádiz – Cordoba brennes

hvíti kristr
En invasjon planlegges – erobring – Æthelreds flukt – ulvens preken til engelskmennene – en konges død – i Rouen vinteren 1014 – om seremonier – Olav Haraldssons dåp – «han hilste hele folket og lovet å være en barmhjertig herre» – gjenerobring – gislene på stranden

miðjan Nóreg
Den gamle Nordveien – ladejarlenes historie – om Harald Hårfagres kongerike – Olav Tryggvasons seier og nederlag – Eirik jarl – møtet i Oxford i 1015 – Edmund Jernsides opprør – enda en invasjon – Olav og Knut – Saudungssund

Brede ætteland
Om kongstanker – til Viken – «etterpå tok du tungen på han som bor lengst nord» – den gavmilde – om ting og kongehyllinger – Sigvat skald – om skalder, skaldediktning og sagaer – krigen i England vinteren 1016 – den nye jarlen av Northumbria – slaget på Nesjar

To kongeriker
«Et liv med stor motgang» – «flet Engle, flet Engle!» – slaget ved Assandun – freden i Gloucestershire – den enes død … – «ONLAF REX NORMANNORUM» – høvdinger i nord og i sør – byggingen av Borg – en fremmed, kristen konge – den reisende kongen – om kristningen av landet – om brutalitet

Den mektige
Knut konsoliderer sin makt – «et hode høyere enn alle andre i England» – Knut og Danmark – Olav og sveene – Mostertinget – Olavs fattigdom og Knuts skygge – feiden med Tore Hund – Torkel Høyes skjebne – Eirik jarls skjebne – «Olav den digre solgte aldri sitt hode til noen mann i denne verden»

Tung malm for kongens hode
«… et skip på sjøen satte Olav digre» – en ny krig planlegges – sideskifter – europeiske forviklinger – Olav, «daners drapsmann» – fellen i Øresund – en reise gjennom Europa – den lange marsjen hjem – i Roma – ved Knuts hoff – «jeg sitter hvor du vil i din store hall» – to brødres død – «De tok imot gullet med stor grådighet» – «Den bleke krigeren er ikke glad i kveld i Jæren» – makten går i oppløsning – østerled, igjen – et skipsforlis – mot Stiklestad

PERSONOVERSIKT

I NORGE

OLAV HARALDSSON, viking, krigsherre og nordmennenes konge.

Harald Grenske, hans far, danekongens underkonge i Viken.

Asta Gudbrandsdatter, hans mor, stormannsdatter fra Opplandene.

Sigurd «Syr», hans stefar, småkonge på Ringerike.

Harald Sigurdsson, hans unge halvbror.

Astrid, hans dronning. Datter av Olof Skotkonung.

Ulvhild, deres datter.

Alvhild, ifølge sagaen Olavs frille.

Magnus, deres sønn.

Bjørn «Stallare», hirdleder og hærfører.

Tord, hirdmann og fanebærer.

Grimkil, Olavs engelske hirdbiskop, trolig av norrøn slekt.

Siegfried hirdgeistlige

Rudolf hirdgeistlige

Bernhard hirdgeistlige

Olav Tryggvason, Olav Haraldssons forgjenger – som nordmennenes konge, som ladejarlenes fiende og som danekongenes rival.

Ladejarlene

EIRIK HÅKONSSON, jarl av Lade, danekongenes allierte, regnet som deres norske lydfyrste. Fra 1016 jarl av Northumberland.

Håkon Sigurdsson, hans far.

Svein Håkonsson, hans bror.

Gyda, hans kone, Svein Tjugeskjeggs datter.

Håkon Eiriksson, hans sønn og arvtaker, Knuts lojale tjener.

Norske stormenn

Erling Skjalgsson, Vestlandets ukronede konge, mektigst i Norge etter Olav.

Aslak «den skallede» fra Fitjar, Erling Skjalgssons tremenning.

Aslak fra Finnøy, Olavs mann.

Erlend fra Gjerde, Olavs mann.

Tore Hund, Hålogalands viktigste høvding, Olavs lendmann, men ikke hans venn.

Asbjørn, hans nevø, Olavs motvillige årmann.

Hårek på Tjøtta, Olavs mann i Hålogaland.

Arne Arnmodsson fra Giske, stormann med mange forbindelser langs kysten i nord og sør, Olavs mann.

Kalv Arnesson, hans sønn, Olavs viktigste mann i Trøndelag, med sete på Egge.

Sigrid, Kalvs kone, enke etter Olve på Egge.

Finn Arnesson, Arnes sønn og Kalvs bror, Olavs mann i Trøndelag, med sete på Austråt.

Torberg Arnesson Finn og Kalvs brødre, også Olavs menn

Arne Arnesson Finn og Kalvs brødre, også Olavs menn

Olve på Egge, hedensk stormann, drept av Olav.

Tore Sigrid og Olves sønner, Kalvs stesønner.

Grjotgard Sigrid og Olves sønner, Kalvs stesønner.

Einar Tambarskjelve, trøndersk høvding fra Gimsar i Gauldal.

Øyvind Urarhorn, Olavs mann i Aust-Agder.

Brynjolv Ulvalde, Olavs mann i Ranrike.

Tord på Steig, Olavs mann i Gudbrandsdalen.

Dale-Gudbrand, hedensk høvding på Hundorp i Gudbrandsdalen. Tord på Steigs rival.

Kjetil Kalv, Olavs mann i Mjøstraktene, med sete på Ringnes i Stange.

Gunnhild Sigurdsdatter, hans kone, etter sagaen Olavs halvsøster.

Torgeir på Garmo, Olavs mann i Ottadalen.

WESSEX-KONGENE

ÆTHELRED, angelsaksernes konge, både svak og sterk, usikker og despotisk.

Ædgar «den fredsomme», hans far.

Edward, hans bror.

Ælfgifu av York, hans første dronning, mor til mange av hans barn.

Edmund Jernside deres sønner

Ædwig deres sønner

Emma, hans andre dronning, normannerhertugens søster, senere Knuts dronning.

Edvard deres barn

Alfred deres barn

Goda deres barn

Angelsaksiske stormenn

Ædric Streona, ealdermann og herre av Mercia. En mester i å smi allianser – og i å bryte dem.

Beortric, hans bror.

Wulfnoth, Beortrics rival.

Byrhtnoth, ealdermann i Wessex og Æthelreds hærfører.

Ulfcytel «Snillingr», ealdermann av East Anglia, hærfører, trolig kong Æthelreds svigersønn.

Wulfhild, ifølge usikre kilder hans kone, Æthelreds datter, senere gift med Torkel Høye

Ælfhelm av York, ealdermann og sentral skikkelse i nord.

Wulfheah hans blindede sønner

Ufegeat hans blindede sønner

Uthred av Bamburgh, ealdermann av Northumbria, først alliert med Svein, siden med Edmund Jernside.

Siferth nordengelske thegner, Ædrics fiender

Morcar nordengelske thegner, Ædrics fiender

Angelsaksiske kirkeledere

Ælfheah, erkebiskop i Canterbury

Wulfstan, erkebiskop av York og streng refser av angelsaksernes mangel på gudfryktighet.

Eadnoth, biskop av Dorchester

DANEKONGENE

KNUT SVEINSSON, «den mektige», konge over mange riker rundt Nordsjøen.

Svein Tjugeskjegg, hans far.

Gunnhild, hans mor, også kalt Świętosława, av det polske Piast-dynastiet.

Harald Blåtann, hans farfar.

Gorm den gamle, hans oldefar.

Harald Sveinsson, hans bror.

Gyda Sveinsdatter, hans søster, Eirik jarls kone.

Estrid Sveinsdatter, hans søster.

Ælfgifu av Northampton, hans første dronning, datter av Ælfhelm av York

Svein Knutsson, deres sønn, som liten gutt farens underkonge i Norge.

Harald Knutsson, deres sønn.

Hardeknut Knuts barn med Emma

Gunnhild Knuts barn med Emma

Krigsherrer i danekongenes tjeneste

Torkel Høye, egenrådig dansk krigsherre, etter 1016 jarl av East-Anglia.

Hemming, hans yngre bror.

Eglaf krigsherrer i Torkels hær

Ulv krigsherrer i Torkels hær

Lacman, krigsherre i danenes tjeneste i England, Olavs partner i normannisk tjeneste.

I SVEARIKET

ANUND JAKOB, sveenes unge konge, Olavs svoger.

Olof Skötkonung, hans far.

Ingegerd, hans søster.

Astrid, hans søster, Olav Haraldssons dronning.

Ragnvald jarl, muligens sveenes riksstyrer i kong Anunds barndom.

Ulf, kong Anunds hærfører, kanskje Ragnvald jarls sønn.

I NORMANDIE

RIKARD II, normannernes hertug, frankisk fyrste med norrøne røtter, bror av angelsaksernes dronning Emma.

Robert, Rikard og Emmas bror, erkebiskop i Rouen.

Rikard I, deres far.

Gunnhild, deres danskfødte mor.

ANDRE EUROPEISKE SKIKKELSER

Robert II av Capetinger-dynastiet, frankernes konge.

Konrad II, fyrste av Franken i Bayern, fra 1027 tysk-romersk keiser.

Johannes XIX, pave.

Unwan, erkebiskop av Hamburg-Bremen.

Viljam V, greve av Poitiers og hertug av Akvitania.

Odo II, greve av Blois, Chartres, Châteaudun, Beauvais og Tours. Normannerhertugens rival.

Solomon, hans borgherre i Dol.

PERSONOVERSIKT

Ulric II av Turin, fyrste av Lombardia.

Alfonso V, konge av Leon.

Sancho III, konge av Navarra.

Miezko I, polanernes konge, av Piast-dynastiet, Knuts onkel.

Boleslaw I, hans sønn, Knuts fetter.

Stefan I, ungarernes konge.

Jaroslav den vise, storfyrste i Kiev-Novgorod, gift med Ingegerd, Olof Skötkonungs datter.

CORDOBA-KALIFATET

Hisham II, kalifen av Cordoba.

Almanzor, «han som skaffer oss slaver», visir og Cordobas reelle hersker.

Al-Malik, hans sønn og etterfølger.

Muhammad II rivaliserende kalifer

Sulayman II rivaliserende kalifer

SKALDER

Sigvat Tordsson, Olavs viktigste skald og hans betrodde mann. Diktet for en rekke konger og stormenn.

Tófa, hans datter.

Tord Sigvaldeskald, Sigvats far, kjøpmann og skald som tjente Olav i England.

Ottar Svarte omreisende skalder som diktet for blant annet Olav

Torarin Lovtunge omreisende skalder som diktet for blant annet Olav

Gissur Svarte «Gullbrå» omreisende skalder som diktet for blant annet Olav

Tormod Håvardsson «Kollbrunskald» omreisende skalder som diktet for blant annet Olav

Torfinn Munn omreisende skalder som diktet for blant annet Olav

Når han satt med sine venner, var han så vakker og staselig å se på at alle ble glade i sine hjerter. Men når han dro i krig, da skiftet han farge og form, og for fiendene sine var han et fryktinngytende skue.

– SNORRE STURLASON OM GUDEKONGEN ODIN, ALLE NORDISKE KONGERS MYTOLOGISKE STAMFAR. YNGLINGESAGA, 1220-ÅRENE

Jeg var med fyrsten. Han gav gull til sine lojale menn og gjorde sine fienders kropper til åtsel for ravnene.

– OLAV HARALDSSONS SKALD SIGVAT TORDSSON, BERSǪGLISVÍSUR, CA. 1031

1241

De kom over de øde, gule våtmarkene som en karavane gjennom ørkenen. Reisefølget besto av omkring tretti menn, på raggete, hardføre hester som var så lave at mennenes føtter nesten slepte i bakken. De hadde ridd langt, under tause fjell og fugler, gjennom dalene i høylandet. Møtestedet var gården Sauðafell, som lå på en våt, gresskledd slette innenfor en fjordarm på Islands forblåste vestkyst. Da de kom fram, ble de tatt imot av Snorre Sturlason.

De møttes ofte slik, rundt om på de mange gårdene Snorre eide eller kontrollerte. Om kvelden, mens tjenerne og følgesvennene varmet og hvilte seg i gårdshusene, samlet Snorre noen av de ankomne rundt seg. En av dem skulle senere skrive ned sine minner om dette møtet, i en saga om sin slekt og sin samtid. Han var en av Snorres mange nevøer og en av dem som kjente ham best. Han hadde vokst opp i Snorres hushold, og mesteren hadde selv lært ham å lese og skrive og fortelle.

Det er ikke mye han lar oss få vite, bare noen få glimt av det som må ha vært en lang kveld rundt ildstedet. Sagaen forteller at de satt i en liten stue på gårdens tun. Et skip var nylig ankommet fra Norge med øl, og dette var brakt i hus. En ung mann helte ølet i drikkeboller. Mens høstmørket senket seg utenfor, utvekslet de nyheter, la planer og drakk.

Året var 1241, det var midt i september. Snorre var 61 eller 62 år gammel, en mer anselig alder på 1200-tallet enn i dag, men ikke eldre enn at han fortsatt kunne ha mange år foran seg. Han var en grånende mann, visstnok rødmusset og tykk – staut som høvdinger skulle være – et resultat av et aristokratisk liv med store inntak av den beste mat og drikke. Denne kvelden var han «veldig munter», får vi vite.

Det siste er en overraskende opplysning. Ikke bare fordi de nøkterne og minimalistiske islandske ættesagaene sjelden opplyser om menneskers sinnsstemning på denne måten, men også fordi alt vi ellers vet om Snorres situasjon på dette tidspunktet i hans liv, tilsier at han ikke hadde mye å være munter for.

Bare to uker tidligere hadde han mistet kvinnen han hadde levd sammen med i de siste årene. Hun døde av sykdom. Vi vet at han sørget dypt over henne.

Og hennes død var bare én ulykke blant mange.

Et år tidligere hadde Snorre trådt skjebnesvangert feil. I et forsøk på å bli enda mektigere og rikere enn han allerede var, hadde han involvert seg i hemmelige kupplaner mot kongen i Norge. Opprøret ble slått ned, og Snorres forbundsfeller på den andre siden av havet var alle enten drept, på flukt eller hadde overgitt seg. Snorres rolle i sammensvergelsen var blitt avslørt, og nå var konsekvensene i ferd med å innhente ham. Kongen, nå sterkere enn noen gang, betraktet ham åpent som forræder og fiende. Han hadde den siste tiden kjøpt viktige islandske menns lojalitet med løfter om framtidige posisjoner. Under kongens press hadde nettverket Snorre møysommelig hadde bygget rundt seg gjennom et langt liv, raknet. Ingen regnet lenger Snorre som Islands fremste mann. Gamle rivaler og tidligere lojale støttespillere hadde funnet hverandre i felles motstand mot ham, drevet av en blanding av sjalusi, politisk opportunisme og bitterhet over hans notoriske griskhet og jålete livsstil. En ny tid var i emning, og Snorres rivaler var de nye menn. Snorre svevde i livsfare, og det må han ha visst.

Mens de satt der og drakk øl og pratet, trakk han opp et merkelig brev han hadde mottatt noen dager før. Det var utformet i såkalt stavkar- eller tiggerskrift, en form for kode skrevet med runer, som noen ganger ble brukt til å skrive hemmelige beskjeder. Snorre kunne ikke lese tiggerskrift, han hadde uten hell forsøkt å tyde det som sto der. Han sendte brevet rundt. Ingen av de andre klarte å lese det heller, men de var enige om at det lot til å være en form for advarsel, kanskje en trussel.

Og likevel forteller nevøen at Snorre var veldig munter. Lo han av ironien som lå i en advarsel som ikke kunne tydes?

Neste dag fulgte Snorre mennene da de forlot Sauðafell. I samlet følge red de innover i Vest-Islands tidløse landskap, over svart sand, gule marker og iskalde, grunne elver som rant mot havet i skarpe svinger. De hvilte på en annen gård, spiste et måltid sammen, og så skiltes deres veier. Hovedfølget dro i én retning, Snorre i en annen. Kun fulgt av sine tjenere red han inn i en vid og gold dal, mot hjemgården Reykholt.

De så ham aldri igjen.

Reykholt lå på et lavt høydedrag i en slak, skogdekket åsside, med utsyn over en stille elv, omgitt av små jordlapper og beiter for kyr og sauer. Avstanden var ikke større enn at Snorre antagelig kom hjem samme kveld.

Gården var blant de største på Island og utvilsomt den mest påkostede, bygget like mye for å imponere som for å fungere som komfortabelt og luksuriøst hjem i dette værharde landet. Den lignet et monument over sin eiers enestående status og karakter. Rundt tunet hadde Snorre mange år tidligere latt bygge en flere meter høy mur av torv, jord og stein, bred og lang nok til at to hundre menn kunne stå på den samtidig. Muren hadde en port som kunne senkes og heves, og til og med et tårn, slik at anlegget lignet en krysning av en islandsk storgård og et lite slott av den typen engelske og franske aristokrater levde i.

Hvit, fosforluktende damp steg opp fra en varm kilde et steinkast utenfor muren. Gjennom en sinnrik anordning av underjordiske rør, muligens inspirert av arabiske bade- og irrigasjonssystemer, ledet kilden naturlig oppvarmet vann både til et badehus innenfor murene og til det murte badet utenfor, der Snorre pleide å sitte med sine venner.

Innenfor portene klumpet store og små bygninger med torvtak seg sammen som i en trang landsby; lagerbygninger, ildhus, en kirke, hus med sove- og arbeidsplasser for et helt lite samfunn av gårdsarbeidere, prester og tjenere, og en staselig festhall pyntet med vevde veggtepper og andre gaver fra Snorres reiser. De største husene var bygget av stokker fra store trær som ikke vokste naturlig på Island, men som var felt og kvistet i en skog i Norge, og til store kostnader fraktet over havet.

Midt i anlegget lå skrivestua, et lite arbeidsrom med penner, blekk og en boksamling. Det var der Snorre hadde skrevet, eller diktert for sine skriveføre prester, sine blodstenkte verker om guders og menneskers triumfer og nederlag.

Reykholt var fra gammelt av et naturlig religiøst, politisk og økonomisk maktsenter, men Snorre hadde gjennom et langt liv også gjort sitt høvdingsete til Islands fremste verdslige lærdomssenter. Det var et sted for storslagne fester og lærde studier, hvor krangler om makt, penger og eiendommer fløt sammen med musikk og historiefortelling til et naturlig hele. En gruppe prester levde og arbeidet permanent på gården, blant annet med å hjelpe Snorre i hans eget arbeid med å skrive og dikte. Musikere og underholdere av ymse slag kom og gikk. Fornemme gjester sov ofte under Snorres tak.

Med unntak av noen tjenere og en eller to prester, virker gården imidlertid å ha vært et stille sted i disse siste dagene i Snorres liv. Tross det truende brevet han hadde mottatt, tyder ingenting på at han forventet at noe kom til å skje. Da han kom hjem, satte han ingen til å vokte murene. Ingen sperret portene om kveldene. Han sov i en seng i et kammer i andre etasje i et stort hus midt på tunet.

Han visste ikke at fiendene hans hadde samlet seg i hemmelighet, og skjulte seg i høylandet. Spionene deres holdt gården og dalens folk under oppsikt.

Om kvelden 23. september, en søndag, red en flokk på fire hundre mann inn i dalen lenger nord og sperret veien, i tilfelle Snorres egne folk skulle komme ham til unnsetning. Det var tilfeldigvis messedagen for St. Mauritius, sverdsmedenes og soldatenes helgen.

Den påfølgende natten red en annen flokk på sytti væpnede menn mot Reykholt, skjult av mørket. De førte hestene sine ubemerket helt fram til murene, hvor de hoppet av og gikk uhindret gjennom de åpne portene. Mange av dem kjente gårdstunet og de forskjellige bygningene godt, for de hadde vært der før, som Snorres gjester. Inntrengerne gikk målrettet til huset der Snorre sov og tok i inngangsdøra. Den var låst fra innsiden.

Snorre må ha våknet av lydene utenfor. Sin alder tatt i betraktning var han i stand til å bevege seg bemerkelsesverdig raskt, for i løpet av den korte tiden det tok inntrengerne å bryte ned døra, kom han seg ut av sovekammeret, ned en trapp og ut av bygningen gjennom en annen dør. Han var antageligvis naken eller i nattøyet.

Mens inntrengerne gjennomsøkte gårdsbygningene, og forvirringen og skrekken spredte seg blant tjenerne, snek den gamle, tykke mannen seg usett inn i et av de små husene som lå vegg i vegg. Der inne, i bekmørket, støtte han på en av de andre beboerne, en av prestene som tjente ham i gårdskirken. De hvisket til hverandre.

Bare noen meter unna, på den andre siden av en vegg, snirklet en spiraltrapp seg ned til en delvis skjult korridor, som førte under muren, ut i friheten. Snorre hadde fått den bygget slik at han kunne gå tørrskodd og i ly for vinden som aldri opphørte, ut til det varme badet. Men han benyttet den ikke. En gammel mann på flukt uten varme klær ville ikke klart seg lenge ute i den kalde islandske høstnatten. I stedet krøp han ned i en trang halvkjeller som ble brukt som lagerrom. Og der gjemte han seg.

Der nede satt han da inntrengerne fant presten. Fra gjemmestedet sitt kunne han antageligvis høre samtalen som fulgte like over hodet hans, da presten, lojalt, men forgjeves, forsøkte å redde ham. Inntrengernes leder ble tilkalt. Da han spurte presten hvor Snorre gjemte seg, sa presten at han ikke hadde sett ham noe sted. Han ble ikke trodd og forsøkte å forhandle. Han kunne fortelle hvor herren hans var, sa han, men bare dersom de på forhånd sverget at de ville spare Snorres liv.

Vi får ikke vite hvordan presten avslørte gjemmestedet, bare at han gjorde det. Kanskje kom han til å kaste et blikk i retning kjellernedgangen. Kanskje ga han etter for sin egen dødsangst og pekte på den. Inntrengerne fant den i alle fall, og fem menn gikk ned i mørket.

Da den fremste av de fem gikk mot Snorre med trukket sverd, sa Snorre: «Du skal ikke hugge!» Det var det femte bud, du skal ikke slå i hjel, slik det ble formulert av islandske prester på Snorres tid. «Hugg ham!», sa en av mennene. «Du skal ikke hugge!», gjentok Snorre. Den fremste mannen hugg. En annen kom fram og hugg en gang til. Det var det første hugget, fortalte de senere, som ga ham banesåret. Han blødde i hjel.

Nyheten om Snorres død spredte seg raskt over hele Island. De som hadde vært på Reykholt den natten, både drapsmennene og Snorres tjenere, fortalte sine historier om det som hadde hendt. Senere – kanskje flere år etterpå – skrev Snorres nevø sin saga. Han gjenga det han visste om onkelens siste natt i stor detalj, nøkternt, uten å fordømme, uten å kommentere.

Da han skrev om onkelens død, rekonstruerte han også den kvelden de hadde sittet sammen, noen døgn før tragedien ble fullbyrdet, i den lille stua på det mørke tunet på Sauðafell. Det han beskrev – skipet som hadde kommet fra Norge, ølet de drakk, det kryptiske brevet og Snorres merkelig muntre humør – må ha vært fylt med en spesiell mening for ham. Det var den siste kvelden de tilbrakte sammen.

*

Det var en skjebnens ironi, må man kunne si, at Snorre døde slik. Ikke bare fordi han, som var så rik, døde tryglende i en mørk kjeller, men også fordi han falt offer for krefter han selv hadde brukt store deler av livet på å studere og beskrive. Ingen i hans tidsalder hadde beskrevet maktens og voldens logikk med slik presisjon som ham.

Snorre tilhørte en særegen og allerede flere hundre år gammel islandsk fortellertradisjon som samlet, kultiverte og videreførte kunnskap om den nordiske fortiden. Han var en skald, en arvtaker etter de islandske hoffpoetene som de gamle vikingkongene hadde i sin tjeneste, menn som var nær makten, og som beskrev den med poesi. Snorre kunne hundrevis av gamle skaldekvad utenat og kunne gjenfortelle lange, kompliserte historier om det som hadde hendt i tidligere tider, på en slik måte at det trollbandt hans publikum.

Det unike fortellertalentet henger sammen med at han var en sjelden kombinasjon av framgangsrik politiker og begavet dikter i én og samme person. Snorre visste hvordan de mektige opererte, for han var selv en av dem. Sine verker skrev han parallelt med at han målrettet og kløktig, over flere tiår, søkte rikdom og innflytelse etter alle kunstens regler, og fra en relativt beskjeden posisjon bygget seg opp til å bli Islands fremste høvding, en slags ukronet konge over sin hjemøy. Den praktiske erfaringen gjorde ham i stand til å fange det menneskelige i politikken og det politiske i mennesket som ingen andre.

Like mye som fortellinger om fortiden, var hans kongesagaer studier og praktiske lærebøker i maktens tidløse håndverk. Han var opptatt av maktbruk på et praktisk nivå, av hva som fungerte og hva som ikke fungerte. Av store seire og store feilgrep.

Det var særlig én historie om storhet og fall som interesserte ham intenst. Det var historien om en politisk karriere som, sett fra vår tids veldige distanse, fortoner seg slående lik Snorres egen. Den handler om en mann som også søkte å bli mektigere i sitt hjemland enn noen hadde vært før ham, en mann som vevde allianser vidt og bredt for å bygge et nett av lojale menn rundt seg, men som i likhet med Snorre skjøv folk fra seg med sin stahet og sin griskhet. Også han gjorde seg til fiende med en nordisk konge hvis makt strakte seg over hav og fjell, og som kjøpte menns lojalitet med løfter. Også han trådte feil på høyden av sin karriere, og endte sitt liv i et totalt nederlag. Også han ble udødelig.

Det er historien om kong Olav Haraldsson.

På Snorres tid hadde ti generasjoner levd og dødd siden slaget på Stiklestad, og kongen som døde der var for lengst blitt forvandlet til en bemerkelsesverdig sterk symbolsk skikkelse som angikk alle i den nordiske verden. For den norske kongefamilien var «hellig Olav» den ruvende forfaren som legitimerte dynastiets rett til tronen. For kirken var han martyren som ved hjelp av Guds hånd hadde berget nordmennene fra djevelens favn ved å gi dem kristendommen. For sjøfolk var han den trygge vernehelgenen, som holdt en beskyttende hånd over dem når det blåste opp på havet. For bøndene var han personifiseringen av forestillingen om den milde kongen, en god og tidløs kraft langt der oppe, som beskyttet dem som en snill far, som vernet om de gamle lovene og sørget for fred og orden og rettferdighet mellom folk.

Sankt Olav var Nordens mest populære helgen ved siden av jomfru Maria, og ble dyrket med stor iver av mennesker i hele Nord-Europa. Hvert år vandret skarer av pilegrimer nordover på steinete stier i Gudbrandsdalen og over Dovrefjell for å nå skrinet med de hellige levningene, som sto på høyalteret i katedralen i Nidaros. Olav var navnehelgen på norske og islandske storgårder, blant annet på Kvammur, der Snorre hadde vokst opp. Kirker var viet til Olav i England og Frisland, i Novgorod og i det fjerne Konstantinopel.

Kirkens fortellinger om Olav hadde til hensikt å virke religiøst inspirerende. De skulle fortelle om undrene som den hellige kongen, gjennomstrålt av Guds kraft, hadde utført. Men liksom innhyllet i denne troens og håpets dis av mirakler og jærtegn, fantes på 1200-tallet også rester av en annen tradisjon. Gamle skaldekvad, fortellinger som var blitt overlevert fra munn til munn i to hundre år, og islandske og norske historieverker fra 1100-tallet, fortalte om en krigerkonge som levde og døde i denne verden, som var feilbarlig og i høyeste grad av kjøtt og blod, som ikke bare var god og klok, men også selvgod og uklok, ærgjerrig og brutal.

Olavs skjebne var vanskelig å forstå og forklare. Han var en konge som ble fordrevet og drept av sitt eget folk, og måtte derfor selv ha vært skyld i sitt fall. Spørsmålet som sprengte seg fram fra den forvirrende og paradoksale tradisjonen, var hvorfor og hvordan akkurat den høyst jordiske vikinghøvdingen Olav kunne bli Guds redskap. 1100-tallets helgenbiografier og tidligere sagaskrivere hadde forsøkt å løse problemet ved å tegne ham som en Kristus-lignende skikkelse, som ble ofret av sine egne og på den måten frelste dem.

Arbeidet med å forstå den mest ikoniske av alle nordiske kongeskikkelser virker for Snorres del å ha vært en livslang besettelse, et slags litterært livsprosjekt. Som ung samlet og systematiserte han en enorm mengde kunnskap om helgenkongen og hans tid, fra eldre historieverker, fra diktene til Olavs egne skalder, som fortsatt var kjent, fra gamle menneskers fortellinger, fra utallige kilder som senere har gått tapt.

Snorre betvilte ikke helgenfortellingen, men det var ikke slike spørsmål som sto i sentrum for hans interesse. Han var mer interessert i Olavs karriere på jorden enn i himmelen. Han forkastet en del av den etablerte tradisjonen om mirakler og trolldom, som han antagelig syntes var usannsynlig, og som ikke passet inn i det som interesserte ham mest – spillet mellom mennesker. I lange partier er det som om Snorre forsøker å finne ut hvor Olav trådte feil, hva han gjorde galt. Var han for mild? Var han for hard? Hvordan kunne han miste alt han hadde bygget opp? Som andre sagaskrivere fylte han ut det han visste og det han trodde, med å dikte og gjette og finne på, slik at det han skrev nærmet seg fiksjonens form. På den måten hang kunnskapen om fortiden kunstnerisk og logisk sammen som fullendte fortellinger, egnet til å underholde, utdanne og oppdra nordiske mennesker på 1200-tallet.

Da Snorre reiste til Norge første gang, i førtiårsalderen, hadde han med seg verket om kong Olav. Det var hans første saga, og han hadde arbeidet med den i lang tid. Denne sagaen er den lengste som ble skrevet i middelalderen, for sin tid uhyre detaljert, nesten like lang som de femten sagaene Snorre skrev om de andre kongene til sammen. Han framførte den ved kongens hoff, og der ble han rost og kritisert, og sannsynligvis også oppfordret til å skrive mer.

Snorre reiste i det norske og det svenske riket, og så med egne øyne noen av landskapene Olav og hans menn hadde reist i, to århundrer tidligere. Han møtte mennesker som fortalte ham historier han ikke kjente fra før. Tilbake på Island skrev han en ny, kortere, forbedret versjon. Den er den siste av de mange sagaene som ble skrevet om Olav i middelalderen, en slags sluttføring av middelalderens fortelling om helgenkongens liv og død. Den regnes i dag som Snorres litterære mesterverk.

Etter fullføringen supplerte Snorre den med kortere sagaer om kongene som hadde vært før Olav, og de som kom etter, fra den fjerne fortid da gudekongen Odin hersket på jorden, til noen få år før Snorre selv ble født. Slik ble samlingen av kongesagaer vi kjenner som Heimskringla til. Fortellingene glir sømløst over i hverandre og danner til sammen en annen, større fortelling. Det er historien om et utvalgt, urgammelt og hellig kongedynasti, som samlet et kongerike og ga det i arv til sine etterkommere.

Dette er skapelsesmyten nordmennenes land er bygget på.