Widar Aspeli

Sort enke

Mustangen

Gyldendal

Vi vet aldri når eventyret kommer til livet vårt,

men den dagen det er der,

må vi gripe det.

Tormod Haugen

Knipe

Nora krøllet seg sammen i senga. Pakket seg inn i mørket. Lyttet til tikkene fra klokka for å slippe unna de sinte stemmene fra stua. Men ordene smøg som giftige slanger inn under dyna.

– Hva skal vi gjøre med henne? ropte mamma.

– Hun kan ikke bo her! skrek pappa.

Nora ville stenge alt ute. Hun gned fingrene mot Knipe for å få de siste fire ukene, tre dagene og en halv natt til å forsvinne.

Men det virket ikke denne gangen. Hun kjente ingen varm stråling gjennom armen. Tankene fant ingen trampoline. Tiden spant et spindelvev av sekunder, minutter og timer, og fanget det forferdelige. Det som alltid ville være der. Dyna kunne ikke stenge noe ute.

Ingenting ble borte.

Ingenting ble bedre.

Jeg kommer meg aldri løs, tenkte Nora og strøk fingrene mot gullkorset på den magiske lommekniven til hun greide å tenke seg opp i den store eika på Plassen der Besten og Besta bodde. Husker første gangen hun klatret opp i treet. Besta hadde holdt henne fast så hun ikke skulle falle ned. Nora kjenner ordene til Besta stryke over kinnet:

– Vi må aldri slutte å klatre i trær, Nora. Når vinden blafrer med bladene, seiler tankene av sted. Noen kan vi forstå, andre er vanskelige å nå. Men de er der jo likevel. Eika er det aller beste tenkestedet for meg. Her kan tankene hoppe og sprette, danse og gro.

– Som på en trampoline? hadde Nora spurt og sett for seg hvordan tanker hoppet og spratt og slo salto.

Greina svaiet som en gyngestol mens Besta smattet og smakte på det nye ordet. For det er det ordletere gjør.

– Som på en trampoline. Fantastisk! En hest får vinger når den treffer trampolinen. Ei høne kan legge eventyregg. En traktor kan snakke og en gammal bil kan hoste og harke. Alt er mulig når tankene flyr ut på eventyr. Jeg tror jammen du er en ordleter også! Trampolinetanker er et nytt ord.

Da hørte Nora de giftige ordene hvese fra stua igjen, og de gode minnene forsvant. Foreldrene skrek til hverandre nå.

– Vi kan ikke si det til henne. Ikke nå.

– Hva skal vi gjøre, da?

Det hjalp ikke med eget rom. Det hjalp ikke med mørket under dyna.

Jeg skulle ønske de døde!

Hjerteslagene hamret som hover av hester i full galopp. Nora ble livredd av tanken som glefset fra mørket.

– Hva skal jeg gjøre? hvisket hun. Hun løftet på dyna og foldet ut knivblad, saks og skrutrekkere på Knipe. Nå så den ut som en edderkopp med kors på ryggen.

– Pass godt på denne, Nora, hadde Besten sagt da hun fikk kniven. – Ord er fantastiske, og tankeflukt er vel og bra. Men det virkelig magiske er mekanikk, Nora. Rett verktøy kan få deg ut av mang en knipe.

– Den må ha et navn! hadde Nora ropt, glad.

Besten smilte.

– Hva synes du den skal hete da?

– Knipe, så klart!

Hun gned korset på knivryggen til hun kunne høre Bestens stemme tydelig.

– Ingenting er umulig for den som finner det perfekte stedet, Norami.

Ordene rumlet i hodet da Nora veltet vekk dyna og satte seg opp i senga.

– Vi vet hvor det perfekte stedet for en Sort Enke er, hvisket hun.