Helge Ingstad

Landet under Leidarstjernen

Roman

Til minne om min far
OLAV INGSTAD

FORORD

Den ferd som blir skildret i denne bok, foretok forfatteren sammen med sin kone, Anne Stine, og Harald Botten fra Fosnavåg i 1953 med en liten motorbåt som fikk navnet «Benedicte». Formålet var å få et nærmere kjennskap til de gamle norrøne bygder som ble grunnlagt av Eirik Raude omkring år 1000. Vi tilbakela ca. 2500 nautiske mil og foretok også mange ferder innover fjellene til fjerne gårder under innlandsisen.

Det norrøne folket som levde på Grønland i middelalderen, er i den følgende fremstilling kalt grønlendinger eller norrøne grønlendinger. Dette til forskjell fra de mennesker som lever på Grønland i dag, og som kaller seg grønlendere.

Bokens vignetter er hentet fra islandske middelalderhåndskrifter og er tegnet av Øystein Jørgensen. De refererer seg ikke til grønlandske forhold, men gir på mange måter et inntrykk av tidsånden i nordlige strøk.

Listen over henvisninger er utarbeidet av cand. philol. Anne-Grete Holm Olsen, litteraturliste og indeks av magister Søren Richter.

Når det gjelder ferden til Grønland, skylder jeg takk til mange. Jeg vil bringe en særlig takk til skipsrederne Thomas Olsen og Niels Werring, direktør Eske Bruun i Ministeriet for Grønland, fiskeridirektør Klaus Sunnanaa, direktør for Havforskningsinstituttet, Gunnar Rollefsen, fiskerikonsulent Finn Devold, direktør Nils Skarbøvig og disponent Olaf Holm.

Likeledes vil jeg bringe en hjertelig takk til følgende for råd og bistand når det gjelder utarbeidelsen av denne bok: professor Knut Bergsland, direktør John F. Caley, Fuels and Stratographic Geology Division, Geological Survey of Canada, arkitekt Håkon Christie, den norske ambassade i Ottawa, prosektor dr. med. Bernhard Getz, arkivar Lars Hamre, magister Asbjørn Herteig, Thor Heyerdahl, bestyrer A. L. Jensen, Julianehåb, dr. Helge Larsen, København, den kanadiske ambassadør R. A. MacKay, museumsinspektør Jørgen Meldgaard, København, professor Magnus Olsen, professor Knut Robberstad, professor Alfred Rosenkrantz, København, Jens Rosing, journalist Henning Sinding-Larsen, riksarkivar Asgaut Steinnes, professor Johan Torgersen, arkivar Hallvard Trætteberg, museumsinspektør C. L. Vebæk, København, og ikke minst magister Søren Richter.

Jeg vil også gjerne ha nevnt at vi møtte stor vennlighet hos mange mennesker på Grønland, noe som førte til at så meget falt lettere.

Men den jeg først og fremst skylder takk, er Anne Stine, min kone. Hun tok ferdens strabaser uten å kny. Og det var tider, bl. a. når vårt vesle fartøy tok det opp med stormene fra Davis-stredet, at det var grunn nok til å like seg mindre godt. Hun var en uvurderlig hjelp ikke bare på ferden, men også under utarbeidelsen av denne bok.

Helge Ingstad

EIRIK RAUDE

For bortimot tusen år siden stod en underlig flåte ut fra det nordvestre Island. Det var 25 byrdinger, det vil si havgående lasteskip. Ombord var det et broket liv av menn, kvinner, barn, kyr, sauer, hester, griser og hunder. Det var trangt, for lasten krevet plass, og her var litt av hvert: bunter av presset høy for dyrene, tørrfisk, tørrkjøtt, ost og smør, gårdsredskaper, husgeråd, telt, jaktredskaper, våpen – kort sagt alt det menneskene på den tid trengte for sin eksistens. Det hele var dekket med skinn og surret hardt. Kyr rautet, hester stampet, og ungene trykket seg mot mødrene der de stod mot ripen av det krengende skip og speidet tilbake mot Island som langsomt sank i havet.

En fortettet stemning ombord, for disse mennesker hadde brutt alle broer av, de var utvandrere. Og målet var et helt nytt land: Grønland. For spente råseil stevnet flåten mot drivis og jøkler.

Denne ekspedisjon er et av de største polare fremstøt som noensinne har funnet sted, kan hende var en seks hundre mennesker med på den. Lederen var Eirik Raude – en merkelig førerskikkelse. På en ferd i landflyktighet hadde han oppdaget og utforsket Vest-Grønland, og nå ville han kolonisere denne del av den veldige polarøy.

Fjorten av skipene nådde fram, resten forliste eller måtte vende tilbake. Kolonisasjonen ble gjennomført etter planen. Denne storslagne landnåms-ferd hendte ifølge sagaen «14 eller 15 vintre før kristendommen ble innført på Island», dvs. i 985 eller 986.

Det er Are Frode [1] som forteller det i Islendingabok som er fra omkring 1130. Og her har vi en nesten førstehånds beretning om Grønlands oppdagelse og bebyggelse. Som kilde oppgir han farbroren Torkel Gellersson «som husker langt tilbake». Han fór selv til Grønland og hadde sin kunnskap fra en som hadde fulgt Eirik Raude på ferden til det nye land.

Dette er et av de merkeligste innslag i den norsk-islandske historie: Norrøne menn fór langveis av sted og slo rot på en fjern polarøy. Og ikke bare det – derfra dro de dristigste videre vestover og oppdaget Nord-Amerika. I ca. 500 år skulle samfunnet på Grønland bestå – så forsvant menneskene gåtefullt.

Før jeg kommer nærmere inn på Eirik Raude og kolonisasjonen av Grønland, skal jeg gi noen historiske streiflys som forteller noe om forutsetningene for hans verk og setter det i en større sammenheng.

Han levde i slutten av vikingtiden, denne ekspansive epoke i Nordens historie som varte fra omkring år 800 til begynnelsen av 1000-tallet, og han var et utpreget barn av sin tid. Vikingtoktene begynte som sjørøveri i mindre stil ved Englands og Skottlands kyster, ble så store hærferder som tok sikte på erobring og bosettelse i fremmed land. En strøm av vikingskip fór over havene. Årsakene til denne brå folkebevegelse er det ikke lett å peke på med sikkerhet. Det ser ut som det ble for trangt om plassen i hjemlandene, sosiale forhold kan også ha spilt inn og ikke minst eventyrlyst. De blå kyster i fremmede land ble stedet hvor Nordens ungdom kunne vinne rikdom og heder.

De svenske ferdene gikk særlig til landene i øst, danskene dro til England hvor et stort rike ble skapt, til Irland, Frankrike og videre mot syd. Men i denne forbindelse er først og fremst nordmennenes ferder av interesse, fordi deres skip i så stor utstrekning pløyde de nordlige hav, og fordi Grønlands historie her hører med i bildet.

Den norske kysten var vidstrakt, og havet var folkets gamle vei, der følte de seg hjemme. Uten kompass strøk de langveis av sted og fant fram til målet. Generasjoners erfaringer hadde vært med om å skape et fartøy som var et syn når det kløvet bølgene med råseilet satt. Gokstadskipets slanke linjer vitner i dag om hvor høyt skipsbygningskunsten stod.

Den store utfartsrute var Vestervegen, fra Norges vestkyst bar det over til Shetland, Orknøyene eller Suderøyene. Derfra kunne kursen gå sydover, gjerne langs Englands vestkyst til Man, Irland eller Frankrike, stundom videre inn i Middelhavet helt til Istanbul (Miklagard). Norske vikingriker ble skapt på Orknøyene og Suderøyene, i Skottland, Northumberland, på Man og i Irland hvor kongen hadde sitt sete i Dublin. Professor Haakon Shetelig [2] uttrykker det slik: «I hele dette hundreåret fra Harald Hårfagre til Olav Trygvason var en ikke liten del av de Britiske Øer likefrem norsk land, som åpnet fri adgang til reiser, handel og utvandring både fra Norge og Island, selv om det ikke var noe politisk bånd mellem vikingbygdene og hjemlandet.»

Om dette vitner et mylder av norske stedsnavn ved Skottlands, Englands og Irlands kyster, gravfunn og runesteiner. På Man er ennå merkelige trekk fra den gamle norrøne rettsordning i hevd.

De nordlige land, Færøyene, Orknøyene og Shetlandsøyene, stod i en særstilling; de ble ikke regnet som fremmed område, men som vikingenes eget ifølge eldre bosetning. Hvordan det gikk de få irske eneboere, «Paper», som hadde nedsatt seg på Færøyene og Island, vet vi ikke. Vesterhavsøyene fikk sin særlige betydning som utfallsporter mot syd.

Det heter at Island ble oppdaget av svensken Gardar og nordmannen Nadodd, og det må ha hendt omkring midten av 800-årene. Også der levde dengang irske eneboere, disse merkelige mennesker som søkte til verdens ytterste grense for å dyrke sin Gud. Storparten av innvandrerne var nordmenn som enten kom fra Vestlandet i Norge eller fra Vesterhavsøyene og Irland. Men det var også et keltisk innslag.

Ofte var det høvdinger som krysset havet med slekt, tjenestefolk, treller og alt sitt, og de tok stort land. Men også alminnelige bønder fant veien til den nye øy. På Island gjaldt norsk språk og rett; men folket ble snart en fristat, fikk i 930 sitt eget allting og sin egen lov.

Til bildet fra denne tid hører nordmannen Ottars oppdagelsesferd østover langs Norges nordkyst og fram til strøkene ved Kvitsjøen – Bjarmeland. I det geografiske verk som Alfred den store lot utarbeide omkring 890, har vi en fengslende beretning om ferden og forholdene i Nord-Norge. I Ottars kjølvann fulgte andre høvdinger som fra handel ved Kvitsjøen skaffet seg verdifulle varer som hvalrosstenner, pelsverk og annet.

Slik betydde utferdene ikke bare krig, men også oppdagelse av ukjent land, etterfulgt av kolonisasjon eller handel.

Vikingtiden fikk på mange måter en vidtrekkende betydning for Norge og Island. De var land med sterke tradisjoner når det gjaldt rettsvesen, samfunnsordning og diktning, men de lå i kulturens bakevje. Nå kom innslaget fra Europa som en luftning over landene. Handel og skipsfart blomstret, nye skikker kom i hevd, diktning og annen kunst fikk impulser fra det fremmede, og et folk som før hadde trodd på Tor og Odin, skjebnens makt, og for hvem kampens heder var det gjæveste, fikk høre om den nye milde guden – Hvitekrist.

Det var en hard tid, og det som preget mannen, var ofte hensynsløshet og mangel på måtehold, men samtidig skapte den personligheter som gikk inn for store oppgaver og gjennomførte dem.

Dette gir i noen glimt bakgrunnen for Eirik Raudes innsats. Det er viktig å se kolonisasjonen av Grønland i et videre perspektiv og da særlig i sammenheng med den norrøne ekspansjon vestover til Shetlandsøyene, Orknøyene, Færøyene og Island. Oppdagelsen og kolonisasjonen av Grønland og ferdene til Nord-Amerika er sluttsteinen på en lang utvikling – Vestervegen er fulgt helt fram.

Eirik Raude [3] var født på Jæren omkring 950, altså kort tid etter at Harald Hårfagre hadde samlet Norge til ett rike. Den gang regjerte Håkon den gode. Den flate jordbruksegn i det sydvestre Norge er forskjellig fra de fleste strøk i landet. Her verner ingen skjærgård, sjøen står rakt på, og menneskene hadde daglig horisonten for øye. Havet bød seg fram som den store allfarvei. Flere av vikingtidens mektigste slekter holdt til her i Rogaland, blant andre hadde Erling Skjalgsson fra Sole sin gård på disse kanter, og det er av interesse at hans sønn Skjalgr etter all sannsynlighet var en av dem som drev handel på Grønland.

I Eirik Raudes saga heter det: «En mann het Torvald, han var sønn av Åsvald, sønn av Ulv, sønn av Øksna-Tore. Torvalds sønn het Eirik Raude. Far og sønn dro fra Jæren til Island på grunn av drapssaker.»

Det er en ansett slekt som her nevnes. Vi vet at Øksna-Tore var stamfar til mange betydelige menn i Norge og til en rekke av Islands landnåmsmenn. I sagaen blir han omtalt som norsk herse og som bror til Nadodd, Islands oppdager.

Da Torvald og Eirik kom til Island, var det beste land beslaglagt der, og forholdene var på mange måter festnet. Omkring i landet satt mektige menn som «goder» over hvert sitt rike. Storparten av folket var hedensk, og det var ættekampenes harde tid som sagaskriverne beretter om en to hundre år senere. Blodhevn var en lov, og det skulle ikke stor krenkelsen til før folk tørnet sammen.

Eirik og hans far måtte helt til den avsidesliggende nordvestkyst for å finne tålelig brukbart nybyggerland. De slo seg til på Hornstrendene og kalte gården for Drangar. Et karrig, polarpreget strøk med ville fjell og breer vendt mot Nordishavet – stundom kom drivisen settende og ble presset helt opp mot kysten. Og det var langt fra folk. Fedriften kastet vel noe av seg, men fiske, jakt på sel og fugl ble også en nødvendighet om båten skulle bære. Kampen for tilværelsen må ha vært hard, men nettopp dette at Eirik lærte å greie seg under forhold som hadde så meget til felles med de grønlandske, fikk utvilsomt stor betydning for ham.

Så døde Torvald. Eirik giftet seg med den viljesterke Tjodhild hvis slekt også stammet fra Norges vestland – fra Hordalandskongene. Et heldig gifte, for konen hadde mektige slektninger på Island.

Eirik flyttet nå sydover til Hvamsfjorden, den innerste del av den store Breidafjord, hvor Tjodhilds ætt holdt til. Her fikk han rydningsland i Haukadal og bygde gården Eirikstad. I dette fjordområdet levde etterkommerne til noen av Islands mest navngjetne landnåmsmenn som Torolf Mostraskjegg og Geirmund Heljarskinn, Bjørn Utrøne og Aud den Djupaugde hvis far var Ketil Flatnev, høvdingen på Suderøyene.

Eirik var nå blant slekter hvis horisont rakk videre enn gårdsbruket; sine steder rådde også velstand, der var høvdinger med mange treller og håndgangne menn. Flere hadde flakket meget omkring, ikke minst til Norge, hvor det ble skikk at kongene tok islendinger i sin hird som skalder. Det var menn med uro i blodet.

Ved langilden utover vinterkveldene ble muligheten for oppdagelse og kolonisering av nytt land titt og ofte drøftet. Det var jo ikke så lenge siden at også Island var et nytt land, så her rådde ennå den egne atmosfære og den dristige ånd som preger et pionersamfunn.

Historier ble fortalt om sjøfarere som var stormslått mot vest og hadde sett nye kyster og merkelige ting. Stundom var fantasien på ferde slik at historiens kjerne ble vanskelig å få tak på, for eksempel i beretningen om Are Maresson. Han drev av til Hvitmanna-land eller Stor-Irland hvor han ble døpt av høvdinger i hvite klær. Og det merkelige landet skulle ligge seks dagsreiser vest for Island!

Så var det den enkle og tilforlatelige beretning om nordmannen Gunnbjørn som ble stormslått mot vest og fant noen øyer som fikk navnet Gunnbjørnskjær. Det var omkring 900. Senere skulle også Snebjørn Galti og Rolf fra Raudesand ha funnet fram dit og gjorde endog et mislykket forsøk på bosetning. Det er vanskelig å fastslå hvor Gunnbjørnskjær har ligget, men meget taler for Angmagssalikdistriktet på Øst-Grønland. Gunnbjørn gjorde senere landnåm ved Breidafjorden på Island hvor hans etterkommere levde, så beretningen om ham hadde en særlig vekt.

Og Eirik lyttet. Mangt og meget var nytt eller bare løselig kjent for ham som hadde levd så lenge avstengt i den fjerneste del av landet. Det han nå hørte om de blå kyster i vest, var nettopp etter hans hjerte. Det ble sådd frø i hans sinn som senere skulle vokse fram til en dristig tanke.

Men de var kvasse folk disse breidafjordingene, og sverdet satt løst – den kaute og stridbare Eirik var kommet i farlig selskap. Det varte heller ikke lenge før han var ille ute. Trellene hans hadde løsnet et skred over gården Valtjofstad, og de ble så drept av Øyolf Saur. Eirik svarte kvikt ved å drepe både ham og Holmgange-Ravn, det kom til saksanlegg, og han ble dømt til å flytte fra Haukadal.

Han dro så til munningen av Hvamsfjorden, tok øyene Brokøy og Oksnøy i besittelse og gikk i gang med å reise sitt tredje hjem. På den tid hadde han lånt benkestokkene sine til bonden Torgest på Breidebolstad, og de hadde adskillig verdi i dette trefattige landet. Da han ville ha dem tilbake, nektet Torgest å utlevere dem. Eirik fant seg ikke i slikt, han dro av sted og tok dem. Det kom til kamp, og adskillige menn ble drept, deriblant to av sønnene på gården.

Våren 982 kom denne sak opp for Torsnestinget noe lenger ut i fjorden, der Torolf Mostraskjegg i sin tid gjorde landnåm og reiste sitt hov. Det var stort fremmøte. Eirik hadde en krets av venner som støttet ham, således Vigastyr som førte saken for ham, sønnene til Torbrand i Alptafjord, Torbjørn Vivilsson fra Snæfellsnes og Eyolf Æssason. Det hadde sin særlige betydning at den mektige Snorre Gode fra Helgafell lovet å holde seg nøytral. Dommen lød på fredløshet, hvor lenge vet vi ikke.

Nå fór fiendene på leting etter Eirik, men han holdt seg skjult i Dimunarvåg inntil han med vennenes hjelp hadde fått utrustet et skip for langreis. Noen av dem fulgte skuten utover til Elidaøya. Eirik sa at de kunne være trygge på at han ville være like stø til å hjelpe dem om det noen gang skulle trenges. Og han holdt ord. Flere av vennene hans kom senere til Grønland, hvor han hjalp dem til rette.

Så skiltes Eirik og hans hjelpere der ute ved øyene i det nordvestre Island. Knapt og malende heter det i Eirik Raudes saga: «Han sa han tenkte å lete etter det landet som Gunnbjørn, sønn til Ulv Kråke, hadde sett den gang han rak vest i havet og fant Gunnbjørnskjær. Han sa han ville prøve å komme hjem igjen til vennene sine om han fant dette landet. Så seilte Eirik til havs ut fra Snæfellsjøkelen.»

Eirik fór nå vestover og fikk Grønlands østkyst i sikte ved Midtjøkelen, der hvor den heter Blåserk, og man kan gjette på at dette har vært noe sydvest for Island. Han har så fulgt kanten av drivisbeltet sydover, seilt om sydspissen av Grønland og nordover langs vestkysten. Her fant han det han søkte.

Det må ha vært en merkelig opplevelse for Eirik å seile inn gjennom drivisen mot denne vidstrakte, ukjente kysten. Meget må ha virket hjemlig: skjærgården, de dype fjordene, hval, sel og fugl. Ytterst mot havet er landet temmelig nakent, men folkene visste av erfaring i sitt eget land at de gunstige strøk var å finne i det indre av fjordene. Det var spenning ombord som de seilte inn mellom fjellene, og stor var gleden da grønne lier kom til syne hvor det ikke bare vokste gress og mannshøye vidjer, men hvor endog fjellbjerken sine steder dekket dalsidene. I adskillige strøk var det gunstigere livsvilkår enn mangesteds på Island.

I tre år oppholdt Eirik Raude seg på Vest-Grønland og utforsket landet systematisk fra Kapp Farvel i syd og sannsynligvis helt nord til Vesterbygden. Den første vinter oppholdt han seg på Eiriksøy i Østerbygd, og det var antagelig en øy utenfor Eiriksfjord. Våren etter flyttet han inn i Eiriksfjord til det sted hvor han senere bygde sin gård Brattalid og slo seg til for godt. Med skarpt blikk fant han her fram til den gunstigste egn på Vest-Grønland. Samme sommer seilte han nordetter til Vesterbygden og ga mange steder navn.

Neste vinter ser det ut som han har overvintret på noen holmer i sydlige strøk. Følgende sommer dro han igjen nordetter langs vestkysten (noen mener østkysten) til Snefjell og inn Rafnsfjord. Han mente da å være kommet lenger inn i landet enn bunnen av Eiriksfjord. Tredje vinteren overvintret han igjen på Eiriksøy.

Så dro han tilbake til Island. Og det har nok vært undring blant folk som så det værslitte skipet seile innover mot gårdene i Breidafjorden.

Eirik oppholdt seg på Island ett år og kom da i kamp med Torgest, sin gamle fiende. Han tapte i striden, men så ble det forlik.

Under sin tre års ferd vest i havet hadde han utført et storverk, oppdaget og utforsket et helt ukjent land. Men han hadde videre planer, ville nå kolonisere det. Det gjaldt å få folk interessert. Med fin sans for reklame kalte han landet for Grønland, mente at man ville få større lyst til å fare dit om navnet var eggende.

Det gikk som en løpeild over bygdene på Island: et nytt land i vest! Folk strømmet til Eirik og ville ha nærmere greie på tingene. Som den praktiske mann han var, hadde han nok kartskisser å vise fram. Det stod om livet å legge ut, det betydde å bryte alle broer av, selge gård og gods og skilles fra kjente og kjære. Men menneskene var unge den gang. For dem som satt smått i det eller var kjørt til veggs i ættekampene, var valget ikke vanskelig. For alle kom eventyrlysten inn, det forlokkende i det å seile inn mot den blå kiming av et jomfruelig land.

Det ble travle tider mangesteds på Island. Det gjaldt å bygge og reparere skip, selge gårder, skaffe til veie saker og ting som var nødvendig når man skulle skape en eksistens i et splinter nytt polarland. Avtaler skulle treffes med folk som ble tilbake, og folk som fulgte med, og ikke minst med høvdingene som med hvert sitt følge skulle ha bestemte landområder. Det hele var mer komplisert enn ved en handels- eller hærferd, for her gjaldt det også å finne plass ombord til kvinner, barn, treller, buskap og meget annet.

Så endelig var alt klart, og en dag på sensommeren stod flåten med de 25 tungtlastede byrdingene til havs vestover – mot et av de farligste farvann som kjennes. Og etter uker på havet, hvor de snart ble kastet omkring av stormen, snart måtte seile varsomt fram mellom isflakene, stevnet fjorten skip inn mot Vest-Grønlands kyster. De andre forliste eller måtte snu.

Den første landgang – kjenne fast grunn under foten – strekke lemmene – se seg omkring i det nye land hvor de langveisfarende skal bygge sine hjem. Dyrene blir sluppet og beiter grådig, ungene leker mens kvinner steller mat ved bålene. Mennene gransker egnen med kyndig blikk, gleder seg ved de gode gressganger, de jomfruelige dynger av rekved som i tidenes løp har hopet seg opp på strendene, ved synet av sel, fugl og villreinflokkene som beiter over haugene. Egil Skallagrimssons saga gir med få ord et bilde som sier meget og passer her: «… en kunne veide akkurat som en ville, for alle dyrene var trygge og rolige på veideplassen, de kjente ikke til mennesker.»

Høvdingene søkte med sine folk til hver sin fjord, og så gjaldt det å finne fram til det gunstigste sted for hovedgården. Fra landnåmstiden på Island forteller sagaen at det var skikken å kaste høysetestolpen over bord og så reise huset nær det sted hvor den drev i land. Men drev den nå i land et uheldig sted, så fant nok disse praktiske menn en passende unnskyldning for å bygge på en gunstigere plass.

Selve landnåmet måtte markeres. På Island hadde fremgangsmåten vært noe forskjellig. Rosskel i Svartådalen sendte av sted en trell som satte en avbarket stokk i bakken. Gardars trell Svartfad hogg merker i fjellene, brakk sin kam i små stykker og la dem og penger på forskjellige steder. Einar Torgeirsson helliget seg Øxafjord ved å hogge en øks i en fjellrevne, et annet sted satte han en ørn, et tredje sted reiste han et kors. Om Torolf Mostraskjegg fra Hordaland heter det at han bar ild om det land han tok.

Som innvandringsstrømmen økte, ble det nødvendig med skarpere regler, slik at ikke den enkelte kunne legge beslag på et urimelig stort land. Eiendommelig nok henvendte islendingene seg til den norske kongen Harald Hårfagre og ba ham fastsette reglene. Han bestemte at ingen kunne ta mer land enn skipsfolkene kunne fare over med ild i løpet av en dag. For kvinner gjaldt det at de ikke kunne tilegne seg større strekning enn den de greide å gå en vårdag med en to års kvige eller halvvoksen ku.

Hvordan folket som utvandret til Grønland gikk til verks, vet vi ikke, men erfaringer fra Island kom godt med. De var vel fortrolig med ulykksalige nabotvister, og meget taler for at de avgrenset landet med varder. Det er da også funnet et stort antall varder i de gamle bygder. Men samtidig har vel landnåmsfolket også brukt ild, for i den var det magisk kraft.

Høvdingene tok store områder, gjerne et helt fjordområde. Den islandske Landnåmabok [4] gir god orientering om fordelingen; her heter det:

«Eirik Raude tok Eiriksfjord og bodde på Brattalid og ble ved sin død etterfulgt av sønnen Leiv (oppdageren av Vinland). De som fulgte ham fra Island, gjorde følgende landnåm:

Herjólf tok Herjólfsfjördr (bodde på Herjólfsnes).

Ketil tok Ketilsfjördr.

Hrafn tok Hrafnsfjördr.

Sølvi tok Sølvadalr.

Snorri (eller Helge) Torbrandsson tok Alptafjördr.

Torbjørn Glora tok Siglufjördr.

Einar tok Einarsfjördr.

Hafgrim tok Hafgrimsfjördr og Vatnahverfi.

Arnlaug tok Arnlaugsfjördr.

Torkel Farserkr tok Hvalseyarfjördr. Og noen fór til den vestligere bygd.»

Ved mange slags ordninger gikk man vel fram etter samme linjer som på Island: Høvdingen delte ut land til slekt og venner og andre. De som stod lavest på rangstigen i dette aristokratiske samfunnet, frigivne treller og andre, fikk den dårligste jord, stundom i avsidesliggende strøk. Adskillige av dem ble vel leilendinger, som i Norge og på Island. Landnåmet ble høvdingens rike.

I sagaen heter det at Eirik tok Grønland i besittelse. Han la grunnlaget for et selvstendig samfunn av grønlendinger, dette skulle bestå i bortimot 500 år. Han var den ledende i landet.

Omkring på Grønland ved fjordene og i innlandet var flittige hender i ferd med å bygge gårder, fjøs og uthus av stein og torv. Det hastet, for vinteren rykket innpå. Småbåter ble slått sammen av rekved, og folk la til fjords hvor de fisket torsk og annet. Jegerne strøk innetter fjellene med pil og bue på jakt etter villreinen og vendte tilbake med svære kjøttbører. Så kom sneen.

Eirik Raude hadde fullført sitt verk. En merkelig mann må det ha vært, kaut og stridbar, men storslått på mange måter. Hans oppdagelse, utforskning og kolonisasjon av Grønland er en imponerende innsats, den vitner om en lederskikkelse av de sjeldne.

FOLKET SLÅR ROT

Da ryktet om det vellykte landnåm på Grønland nådde omkring blant folk på Island, Vesterhavsøyene og i Norge, var det nok ikke så få som fikk utferdstrang og la i vei. Man må undre seg over dristigheten til disse mennesker som seilte av sted med alt sitt i de åpne skipene over det farlige hav for å skape seg et nytt hjem ved de fjerne kyster. Kongespeilet [5] (fra ca. 1250) som gir mange viktige opplysninger om grønlendingene, forteller også noe om tankelivet i den tid:

«Du vil gjerne vite hvorfor folk farer til det landet (Grønland) med så stor livsfare. Det kommer av en trefoldig natur hos mannen. En del er lyst til kappestrid, for det er mannens natur å fare dit hvor det er håp om stor fare, og skaffe seg ros og ry av det. En annen del er vitelyst, for det er også mannens natur å undersøke og se ting som blir fortalt ham. Det tredje er lysten til å skaffe seg gods.»

Å skaffe seg gods betydde på Grønland ikke bare den avkastning fedriften kunne gi, men i høyere grad det jakten kastet av seg. Det var noe særlig lokkende ved den store, jomfruelige viltbestand for folk som nesten alle var jegere i sitt hjemland. Viltet betydde mat, men også verdier. Hvalrosstenner, skinn, pelsverk, dun, spekk etc. stod høyt i kurs på det européiske marked. Og folk la ut på den lange reise fylt av forventning og eventyrlyst.

Havet var farlig med sine stormer, men verst var drivisen. Sydover langs Øst-Grønlands kyst feier en stri strøm som kommer fra polarbassenget, og som fører med seg veldige masser med drivis. Og isfjell fra jøklene kommer til. Strømmen bøyer rundt Grønlands sydspiss og fortsetter nordover langs vestkysten utenfor det land hvor Eirik Raude og hans folk hadde sine bygder.

Stundom kan isen være lempelig, by på råker og vide, åpne felter hvor skip kan komme fram. Andre ganger kan den være rent ille og bli en alvorlig fare selv for vår tids fartøyer. Det kan nevnes at i de femten år fra 1925 til 1939 gikk i alt 117 norske selfangere tapt ved nedskruing i drivisen. De fleste av disse forlis hendte på Vesteris-feltet utenfor Øst-Grønland.

Også utenfor Vest-Grønlands kyster kan drivisen bli som en barriere stundom helt til Godthåb, hvor Vesterbygden lå. De gamle kilder gir et sterkt inntrykk av at drivisen før i tiden bød på like store vanskeligheter som i dag; det mangler ikke på beretninger om forlis og menneskers fortvilede kamp for å berge livet.

I den første tiden har det nok vært et jevnt sig av innvandrere. Og rykkevis kunne vel innvandringen senere blusse opp når handelsskip vendte hjem til Norge eller Island med særlig verdifulle laster av hvalrosshud, hvalrosstann, skinn, pelsverk, dun og annet.

Hvem var det som utvandret i den første landnåmstid? Først og fremst islendinger. Kildene er særlig interessert i de høvdinger som fulgte Eirik Raude; alminnelige bønder, kvinner, leilendinger og treller hører vi ikke stort om. Den innvandring som foregikk senere, kjenner vi også lite til.

Vi hører om et par interessante islendinger. En av dem var Torbjørn Vivilsson [6] som i sin tid hjalp Eirik Raude og fikk løfte om gjentjeneste. Hans far ble tatt til fange under en vikingferd, men frigitt fra trelldom av Aud den Djupaugde. Torbjørn kom i økonomiske vanskeligheter, kalte så vennene til seg i et stort gilde og kunngjorde at han ville fare av landet for å oppsøke vennen Eirik Raude. Han solgte gård og gods, kjøpte seg skip og skaffet mannskap, seilte så av sted med sin datter Gudrid. Hun skulle være så vakker at det var et syn, ble senere gift først med Eirik Raudes sønn Torstein og etter hans død med Torfinn Karlsevne, vinlandsfareren.

Det ble en uværs-ferd, og det var så vidt skipet berget seg fram til gården Herjolfsnes ved sydspissen av Grønland. Her tok de inn hos Torkel. Sagaen gir en merkelig beretning om møtet med en volve, en spåkvinne, som kunne lese fremtiden; noe jeg senere skal komme tilbake til. Ferden fortsatte til Brattalid, hvor Eirik tok gjestfritt imot de langveisfarende. Torbjørn overvintret på Brattalid, fikk så land på Stokkanes i Eiriksfjord, hvor han reiste en anselig gård.

Eyrbyggja-saga [7] forteller om to andre av Eirik Raudes venner som la kursen mot Grønland. Det var Torbrandssønnene Snorre og Torleif Kimbe, som var kommet ut i hardt vær under bitre ættekamper. I Eyrbyggja-saga heter det: «Etter forliket med Eyrbyggjerne og Alptafjordingene fór Torbrands-sønnene Snorre og Kimbe til Grønland. Kimbevåg mellom jøklene på Grønland er oppkalt etter Torleif. Han bodde på Grønland til han ble gammel. Men Snorre fór til Vinland det Gode sammen med (Torfinn) Karlsevne, og i striden med skrælingene falt den overlag djerve Snorre Torbrandsson.»

En annen utvandrer i Eirik Raudes tid var den fredløse islending Helge Vesteinsson. [8] Om ham heter det i Gisle Surssons saga: «Helge kom dit (Grønland) og trivdes godt. Han ble ansett som en gjæv mann. Det ble sendt snikmordere av sted for å drepe ham, men det lyktes ikke. Helge omkom på fiskefangst, og det ble ansett som et stort tap.»

Det var å vente at også nordmenn dro til Grønland og slo seg til der. Livsvilkårene lå på linje med det som man var vant til ved den norske kyst i vest og særlig i nord. Landet hadde en flåte av skip som stadig var på farten til Island, Vesterhavsøyene og fjerne strøk. Eirik Raude og andre grønlandsfarere hadde slekt i Norge. Landet lå naturlig an for handel med polarøya, og snart ble den direkte rute mellom Norge og Grønland alminnelig.

Det er betegnende at de norske konger viste så sterk interesse for det nye land; det begynte allerede med Olav den hellige i første del av 1000-årene. Videre gir det et perspektiv at flere av de grønlandske stormenn gjestet de norske konger og stod i et nært forhold til dem. Leiv Eiriksson dro til Olav Trygvason [9] i Nidaros og ble godt mottatt. Han fikk i oppdrag å forkynne kristendommen på Grønland, og en prest ble sendt med ham. Bjarne Herjolfsson oppholdt seg ved Eirik Jarls hoff og ble hans hirdmann. [10] Grønlendingen Skuf gjestet Olav den hellige og ble også hirdmann. [11]

Et fengslende trekk som forteller ikke så lite, er dette at Olav den hellige prøvde å kvitte seg med den blinde, men plagsomme kong Rørek [12] ved å skipe ham til kongens venn på Grønland, Leiv Eiriksson. Torarin Nevjolfsson skulle greie ut med det, men drev av til Island, hvor Rørek slo seg til og levde til sin død.

Disse forhold bærer bud om at man i Norge måtte ha god kunnskap om Grønland kort etter landnåmet. Vi får da også høre om skip som seiler fra Norge til Grønland. Gisle Surssons saga forteller at førnevnte Helge Vesteinsson kom til Norge, og at han der fikk plass ombord på et skip som skulle til Grønland. [13] Det var så tidlig som omkring 990.

Da Leiv Eiriksson i år 1000 hadde oppdaget Vinland (Nord-Amerika) og seilte tilbake til Grønland, råket han på en skute som var strandet på et skjær. Den tilhørte nordmannen Torer [14] som hadde sin hustru med. Leiv reddet de femten mennesker som var ombord og førte dem inn til Brattalid i Eiriksfjord. Det var etter den begivenhet han fikk tilnavnet den hepne – den heldige.

Fra midten av 1000-årene har vi en lignende beretning om Trond fra Oplandene, [15] en mektig høvding i Telemark. På hans tid regjerte to konger i Norge: Harald Hårdråde og Magnus den gode. Trond, som var en selvrådig kar, viste Magnus større heder enn Harald, som så ble arg og ville ham til livs. Magnus fikk greie på dette og sa til Trond: «Jeg har hemmelig latt utruste et skip og vil rå deg til å dra med det til Grønland og bosette deg der, for i det landet kan du vare deg for Harald.» Trond la i vei, og i Flatøyboken heter det at han oppholdt seg på Grønland i noen tid, i et annet håndskrift heter det «lenge deretter».

Fra 1061 er det første handelsskip på Grønland uttrykkelig omtalt, det var norsk, og føreren var Tore fra Møre. [16] For øvrig ser det ut som flere norske høvdinger tidlig sendte handelsskip til Grønland.

Handelen førte til en økt interesse for det nye land, og med kjøpmannsskipene kunne utvandrere få transport over havet. Disse forhold tyder på en tidlig norsk innvandring til polarøya.

Senere ble båndet mellom Grønland og Norge festnet. Ikke bare ved handel, men den grønlandske kirke ble underlagt bispesetet i Nidaros, og landet kom under den norske konge. Det ble da til at biskop, prester, ombudsmenn og saktens også andre dro over havet.

Vi må også regne med at det har vært en del innvandring fra Vesterhavsøyene: Orknøyene, Shetlandsøyene og Færøyene. Den direkte seilas fra Bergen til Grønland brakte ofte skipene i nærheten av disse øyer, og det hendte nok mangen gang at de søkte til lands der for å finne ly mot storm eller av andre grunner – som norske fangstfartøyer på vei til Grønland gjør det den dag i dag.

Vi har noen få eksempler på forbindelse mellom Grønland og Vesterhavsøyene: Fra den første landnåmstid hører vi om en kristen mann fra Suderøyene som fór til Grønland sammen med Herjolf, han som reiste storgården Herjolfsnes sydligst i landet. Det er underlig med denne kristne mann som søker til hedninger på en fjern polarøy. Kan hende var han en slags misjonær. Hans overreise må ha vært stri, å dømme etter det dikt han laget om Nordhavet og de veldige bølger – havgjerdinga-kvadet:

Gud den syndefrie ber jeg,
frels min ferd fra fare.
Himlens herre i det høye,
vern du mine veier.

Under seilas til Norge kom Leiv Eiriksson ut av kurs og havnet på Suderøyene. Her oppholdt han seg en tid og ble da forelsket i Torgunna, en kvinne av høy byrd. Det endte med at han skulle ha barn med henne. Ved avreisen ga han henne en fingerring av gull, en grønlandsk kappe av vadmel og et tannbelte. Barnet fikk navnet Torgils og kom senere til Grønland, heter det. [17]

Utflytterne var kommet til en særpreget polaregn – en strime land langs Grønlands sydlige vestkyst. I øst grenser det mot innlandsisen, dette mektige skjoldet som dekker en vesentlig del av polarøya i opptil tre tusen meters høyde – i vest mot Davis-stredet og de drivende ismasser. Her er værslitt skjærgård, dype fjorder, en storslått fjellverden med breer og dype daler, men også jevnere land. En mangfoldighet av sjøer og blinkende elver gir liv til landskapet. Sine steder har landet helt og holdent rystet av seg åket fra innlandsisen som en gang dekket alt, andre steder skyter svære, blågrønne breer helt ut mot havet.

De ytre kyststrøk har gjerne et ødslig preg, for her virker vindene og det kalde gufset fra drivisen med full kraft. I det indre av fjordene derimot er det ofte en frodighet som etter forholdene er overraskende. Her gror gress, fargerike blomster, kvanner, ener, vidjer og i de gunstigste strøk også or og fjellbjerk. Vegetasjonen er omtrent som ved skoggrensen i Norges høyfjell.

Til tross for at sydspissen av Grønland ligger på omtrent samme breddegrad som Oslo, er det polarklima som rår, men der folket slo seg til, var det nokså lempelig.

Det kan nevnes at i Nanortalik (meteorologisk observasjonsstasjon nær Herjolfsnes) i den søndre del av det norrøne område er middeltemperaturen for varmeste måned (juli) + 6.2° C, og for kaldeste (januar) ÷ 5,3° C. Middeltemperaturen for året er positiv med + 0.5° C. Disse verdier refererer seg til tidsrommet 1884– 1925.

I Godthåb som ligger i den nordre del av det norrøne område, er julimiddelen + 6.5° C og februarmiddelen ÷ 10.1° C. Gjennomsnittstemperaturen for året er 1.9° C. De midle årsekstremer er maks. ÷ 15.7° C og min. ÷ 22.2° C. Disse verdier refererer seg til 1876–1925.

Temperaturen ligger i begge områder under grensen for korndyrkning, men muliggjør en forholdsvis rik gressvekst. Betingelsene for fedrift er mangesteds gode, særlig for saueavl. De beste forhold finner man inne i fjordene, men observasjonene er her mangelfulle.

Klimaet bød ikke på noe overraskelse for innvandrerne fra Island og Norge, selv om det var noe barskere enn de var vant til. Og livsvilkårene må for den tids mennesker fra Norden ha vært gode. En ting var beitemulighetene, men det viktigste og det som mer enn noe annet har fått folk til å utvandre, var den usedvanlig rike viltbestand til sjøs og til lands i dette helt jomfruelige polarområde.

Det ble to bygder, Austerbygden i syd og Vesterbygden lenger mot nord. Austerbygden som var det gunstigste område, strakte seg fra Herjolfsnes nær Grønlands sydspiss og til ca. 61 ½° n. br. Den sentrale del omfattet et stort land i syd. Videre nordover kom en ubebodd kyst og så omkring Ivigtut en mindre bebyggelse som gjerne blir kalt Mellombygden.

Vesterbygden lå i de indre strøk ved fjordkomplekset øst for Godthåb på ca. 64° n. br.

Mellom Auster- og Vesterbygden er det en nokså ødslig kyst, hvor det merkelig nok finnes to gårder. Fra den nordlige del av Austerbygden til den sydligste del av Vesterbygden er det ca. 240 nautiske mil. I beretningen til Bjørn Jónsson fra Skardsá (1574– 1656) heter det om avstandene fra de nordlige strøk av Austerbygd: [18] «Derpå er det til Vesterbygden seks dagers roing med seks manns besetning i seksåret båt.»

Sydvest-Grønland med avmerking av de gamle norrøne bygdene: Aust- og Vesterbygd. De sorte prikkene betegner ruiner etter gårder, kirker og klostre.

Etter hvert ble de gunstigste områder fullt utnyttet og da først og fremst de gunstige strøk ved bunnen av fjordene. Der var det da også at høvdingene hadde sine gårder: Brattalid, Hvalsøy, Gardar og andre. Herjolfsnes var en unntagelse, den lå ute ved kysten.

Også innlandet ble nyttet. Her har vi Vatnahverfi med ikke mindre enn ca. femti gårder. Annetsteds er det små grender langt inne mellom fjellene i villreinens land. Enkelte gårder kan ligge utrolig ensomt til helt oppe under innlandsisen. Når man streifer omkring i de gamle norrøne bygdene, får man et sterkt inntrykk av at det er bygd gårder nesten overalt hvor det er mulig å livberge seg.

Det østligste norrøne bygg ligger ved Lindenowfjorden på østkysten. Det har sannsynligvis vært en fangsthytte. Ved Grønlands vestkyst går bebyggelsen som nevnt til området ved Godthåb. Lenger mot nord er det ikke funnet ruiner av gårder. En annen sak er det at man der har funnet spor etter norrøne folk som kan ha drevet med fangst, handel med eskimoer eller oppdagelsesreiser. I første rekke kommer her den merkelige runestein som ble funnet på øya Kingigtorssuaq på ca. 72° 58’ n. br.

Den lærde islandske bonde Bjørn Jónsson forteller at det i Austerbygden var 190 gårder, i Vesterbygden 90. [19] Altså i alt 280 gårder. Fra andre gamle håndskrifter [20] får vi vite at i Austerbygden har det vært 12 sognekirker og to klostre, i Vesterbygden 4 kirker.

Kirkene i Austerbygden.
Herjolfsnes | Herjolfsfjördr | (Ikigait)
Vatsdalr | Ketilsfjördr | (I Tasermiut)
Munkekloster | Ketilsfjördr | (I Tasermiut)
Áros (Vik) | Ukjent |
Vágar | Siglufjördr | (I Unartoq)
Nonnekloster | Siglufjördr | (Narssarssuaq)
Hvalsey | Hvalseyarfjördr | (Qaqortoq)
Gardar | Einarsfjördr | (Igaliko)
Undir Höfdi | Austfjördr | (Qagssiarssuk)
Hardsteinaberg |  |
   (Dyrnes) | Dyrnes | (Ilua)
Solarfjöll |  |
   (Undir Solarfjöllum) | Eiriksfjördr | (Sitdlisit)
Brattahlid | Eiriksfjördr | (Qagssiarssuk)
Isafjördr | Ukjent |
Gardanes | Ukjent |

Det er dessuten funnet ruiner av følgende små annekskirker: To ved Qordlortoq i Eiriksfjördr, en ved Ekaluit i Einarsfjördr.

Kirkene i Vesterbygden.
Sandnes | Lýsufjördr | (I Ameragdla)
Anavik | Rangafjördr | (I Ujaragssuit)
Andafjördr | Andafjördr | (Qasinguaq)
Hop i Agnafjördr | Ukjent |

De undersøkelser som er foretatt helt siden Hans Egede, og som i vår tid er blitt drevet av danske arkeologer med stor grundighet, viser at kildenes oppgaver er merkelig nøyaktige. Den danske arkeolog C. L. Vebæk har velvilligst gitt meg følgende oversikt som viser antallet av de gårder, kirker og klostre som hittil er stedfestet:

1. Austerbygden.
a) Det sentrale område i syd | 185 | gårder | 14 | kirker | 2 | klostre
b) Mellombygd | 22 | » | 0 | » | 0 | »
2. Vesterbygden | 71 | » | 3 | » | 0 | »
I alt | 278 | gårder | 17 | kirker | 2 | klostre

I ovenstående oppgaveer ikke medtatt enkelte ruiner eller mindre husgrupper som ikke utgjør en gård. Av disse er det i Austerbygden ca. 35 (derav 6–7 i Mellombygden), i Vesterbygden 7–8.

I Austerbygden har man da funnet noe mer enn de gårder Bjørn Jónsson oppgir, mens det i Vesterbygden fremdeles skulle være ca. 20 gårder som ennå er ukjente. Hva kirkene angår, så er der i Austerbygden funnet flere kirker enn oppgitt i kildene, og det beror sannsynligvis på at en del er små gårdskapeller eller annekskirker. Tre av sognekirkene der er ennå ikke funnet: Áros (eller Vik), Gardanes og Isafjord kirke. I Vesterbygden er det bare den fjerde kirke – Hop – som ikke er funnet.

Danske arkeologer har foretatt mange utgravninger [21] av kirker og gårder, og det er gjort en rekke interessante funn. Mange av gjenstandene har ligget i den frosne jord og har holdt seg godt gjennom århundrene. Her er meget som kaster streiflys over den merkelige tilværelse til de norrøne grønlendinger.

Det er vanskelig å ha noen sikker mening om folketallet. Kongespeilet som er skrevet i 1200-årene, beretter: «Hvis Grønland hadde ligget nærmere andre land, kunne det vært kalt tredjeparten av et bispedømme.» Men lite kan sluttes av det. I det store og hele peker en bebyggelse på 278 gårder, 17 kirker og 2 klostre og et bispesete hen på at folkemengden ikke kan ha vært så liten. Hertil kom særlige forhold: Den harde kampen i polarlandet med innsats på mange fronter nødvendiggjorde et større antall arbeidsføre menn og kvinner knyttet til hver gård enn i strøk hvor det var lettere å skaffe føden. Der nord gjaldt det ikke bare en krevende fedrift, men også fiske, jakt og fangst som ofte nødvendiggjorde at adskillige av gårdens folk dro langt av sted.

Jeg skal senere komme nærmere inn på disse forhold og her bare tilføye at gårdene kunne ha overraskende mange rom. Ved vurderingen av folketallet må det også tas i betraktning at det vel har bodd minst hundre mennesker henholdsvis på høvdingsetet Brattalid og bispesetet Gardar, likesom det nok også har vært rikelig med folk på andre storgårder som Hvalsøy, Herjolfsnes etc. Alt i alt tror jeg at befolkningen i bygdenes blomstringstid har vært større enn vanligvis antatt, – jeg vil anslå den til ca. 4000–5000. [*] Det vil si gjennomsnittlig ca. 14–16 mennesker pr. gård, og det var på ingen måte for meget slik som tilværelsen lå an.

I ca. fem hundre år levde slekt etter slekt på Grønlands gårder – hvordan var de menn, kvinner og barn som holdt til der og slet med sitt? Det vet vi lite om. Men så en sjelden gang kan det hende under lesningen av de gamle håndskrifter eller runeskrifter fra polarlandet at det plutselig kan stå som et lys av noen setninger, ja, kanskje av bare noen få ord – og det er som i et glimt at levende mennesker kommer til syne.

Da det norrøne folket kom til Grønland omkring 1000-tallet, holdt et annet folk til der – eskimoene.

I tidenes løp kom eskimoene vandrende fra vest – fra Sibir, Alaska, Nord-Canada. De fulgte kystene og så de arktiske øyrekker mot nord, krysset over til Grønland ved det trange Smith Sound eller annetsteds på de kanter. Noen søkte videre mot nord og ble der, andre fortsatte til østkysten. Men den naturligste vei, og den som de fleste fulgte, gikk sydover langs Grønlands vestkyst. Etterhånden nådde folket helt ned til sydspissen av landet, svingte rundt og fortsatte oppover østkysten til landet omkring Angmagssalik. Men alt dette skjedde langsomt, nærmest tilfeldig og i løpet av lang tid.

Den avdøde norske etnograf og arkeolog O. Solberg [22] mente at eskimoene måtte ha innvandret til Grønland langt tilbake i forhistorisk tid, men han fikk liten tilslutning. I de siste år har utgravningene på Grønland bekreftet riktigheten av Solbergs syn. Ifølge de danske arkeologer Helge Larsen og Jørgen Medgaard [23] har det vært minst fem uavhengige eskimoinnvandringer til Grønland. De eldste kulturer er funnet i Peary Land, hvor det gjelder vest- og østkysten, kommer Sarqaq-kulturen inn som den eldste, og den er kanhende fra en fem hundre år f.Kr.

Men Grønland er som en verdensdel, og det tok tid før det norrøne folket og eskimoene kom i nærmere berøring med hverandre. I Are Frodes Islendingabok fra første halvdel av 1100-årene heter det: [24] «… både i øst og vest i landet fant de menneskers boplasser samt bruddstykker av båter og forarbeidede redskaper, og av dette kan man se at den slags folk ferdedes der som bor i Vinland, og som grønlendingene kaller skrælinger.»

Etter dette ser det ut som innvandrerne ennå ikke har truffet eskimoene. Men i slutten av 1100-årene har de møtt dem, for fra den tid forteller Historia Norvegiæ [25] at grønlandske jegere i nordlige strøk hadde råket på noen små folk som de kalte skrælinger. Og det kan stemme bra, for langt nord for bygdene hadde det norrøne folket sine faste jaktfelter hvor de årligårs seilte hen.

Men først i 1300-årene begynte eskimoene for alvor å vandre sydover mot bygdenes område. Det fremgår blant annet av de funn som den danske arkeolog Therkel Mathiassen [26] har gjort, først ved Inugsuk nær Upernavik på ca. 73° n. br., senere andre steder sydover langs kysten. Han har påvist den såkalte «Inugsuk-kultur» som bl.a. hadde et sterkt norrønt innslag og en høyt utviklet kajakkkultur. Inugsuk-folket kom fra Canada i nokså sen tid, fulgte så vestkysten sydover helt rundt til Angmagssalik på østkysten.

En del slo seg til i Austerbygden, og det kom tider da eskimoer og norrøne folk var naboer.

Vår kunnskap om det norrøne samfunnet på Grønland bygger på en broket blanding av kilder. De fleste er samlet i verket «Grønlands Historiske Mindesmærker» (1838–45). Vi vet en del, men det blir allikevel lite, når vi tenker på at norrøne mennesker har levd i fem hundre år på polarøya. Uerstattelige håndskrifter er gått tapt, men ennå kan det være håp om at et og annet dukker opp som kan kaste lys, hvor det nå er mørke.

For oversiktens skyld skal jeg forhåndsvis omtale noen få hovedtrekk av grønlendingenes historie:

Det store landnåm som Eirik Raude ledet, fant sted i 985 (986). Folket bygde sine gårder og drev fedrift, men i høyere grad var de jegere og fiskere. Mange av dem dro på årvisse ferder til de rike jaktfelter nord for bygdene, til Nordrsetur eller til bygdene på østkysten.

De djerveste av dem søkte videre vestover havet. Leiv Eiriksson oppdaget Nord-Amerika (Vinland) omkring år 1000. Torfinn Karlsevne og andre fulgte etter, en norrøn kolonisasjon i Nord-Amerika ble forsøkt, men måtte oppgis på grunn av det store antall krigerske innfødte.

Grønlendingene skapte et selvstendig samfunn med egne lover og stod ikke i noe som helst rettslig avhengighetsforhold til Island.

De fleste av de første innvandrere var hedninger, omkring år 1000 begynte kristendommen å gjøre seg gjeldende. I 1126 fikk folket sin egen biskop, og fra 1153 kom den grønlandske kirke under erkebiskopen i Nidaros.

Forbindelsen med Norge ble av økende betydning, handelen gikk i det vesentlige over Bergen. I 1261 ga grønlendingene seg inn under den norske konge Håkon Håkonsson, landet ble en del av Norgesveldet.

I 1300-årene fikk grønlendingene for alvor berøring med eskimoer som vandret sydover vestkysten.

Århundrer gikk hen, kildene gir etterhåndcn spinklere opplysninger om folket der vest. Skipsforbindelsen som alltid hadde vært usikker, får utover i 1300-årene et tilfeldig preg. Årsakene til dette kan være mange. Svartedauen, Norges svekkede stilling og foreningen med Danmark ble av stor betydning.

Den siste grønlandske biskop som vi med sikkerhet vet oppholdt seg på polarøya, var Alf som døde der i 1377. Det er mulig at biskop Anders var der i 1406.

Fra tiden 1406–1410 hører vi for siste gang noe sikkert om grønlendingene, da var det et skip fra Norge som overvintret i Austerbygden. De islandske annaler forteller blant annet om et bryllup i Hvalsøy kirke, vi får inntrykk av at intet er i veien med det grønlandske samfunnet.

Så faller teppet ned.

Men på Herjolfsnes kirkegård er det i den frosne jord funnet klær med européisk snitt som viser at det må ha vært norrøne folk på Grønland så sent som omkring 1500-tallet.

I slutten av 1500-årene ble Grønlands kyster gjenoppdaget av engelskmennene Martin Frobisher, John Davis og James Hall, William Baffin; andre fulgte etter, blant annet hvalfangere. Men vi hører intet om at de møtte grønlendinger. I 1721 kom så nordmannen Hans Egede til landet – Grønlands apostel – sikker på å finne folk av sin egen stamme. Men etterhånden blir det klart: eskimoene rår over Aust- og Vesterbygd, ikke en eneste av norrøn ætt er tilbake.

Hvilken skjebne fikk dette folk som i fem hundre år hadde levd på den fjerne polarøy?

_____________

* Vanligvis settes folketallet til omkring 3 000. Finnur Jónsson regner med 25 mennesker pr. gård og et samlet folketall på ca. 9 000.