Sissel Chipman

Demonjegerne

Gyldendal

1

Da Julie ble overfalt, var hun på vei hjem fra togstasjonen.

Det var mørkt. Det var i slutten av september, og klokka var ti over elleve. Toget hadde vært tjue minutter forsinket, og den siste bussen var gått. Hun vurderte å ringe hjem, men moren ville nok ikke hente henne. Batteriet på Opelen var dårlig, og hvis det var kaldt, startet den aldri uten startkabler. Hun kunne ikke tenke seg at moren ville spørre naboen om boost sent en søndag kveld. Dessuten var det bare to kilometer å gå.

Julie dro jakka tettere sammen. Hun hadde vært på helgebesøk hos faren og samboeren hans. Det føltes ikke som hjemme hos faren mer, hadde ikke gjort det på lenge. Problemet var at det ikke kjentes som hjemme i byen heller.

Det passet Julies dystre humør aldeles utmerket å ta snarveien over kirkegården.

Vinden fikk løvet til å rasle i kastanjetrærne. En katt mjauet til venstre for henne, og hun smilte til den. – Hei, pus, sa hun og stoppet. Katten var gråspraglete og tjukk, og begynte å male alt mens den nærmet seg. Hun klødde den mellom ørene, og malingen ble mer høylytt. Hun skulle gjerne tatt den med hjem, men det var ikke lov med kjæledyr i blokka. Dessuten hadde den sikkert en eier allerede. Hun hutret i den kalde vinden og fortsatte alene.

Med raske skritt gikk hun på mørke steinheller. Vissent, stivt gress stakk opp mellom dem som piggete puter. Det lyste gult av gatelysene lenger fremme. Kirken bortenfor var flombelyst for å hindre satanister i å sette fyr på det gamle treverket, men her mellom gravene var det stille og mørkt. Store trær ruvet i mørket og ga litt ly for vinden. Julie likte stillheten. Hun stakk hendene i lommene og angret på at hun ikke hadde kjøpt en pølse på Narvesen. Da knakk det i en kvist et sted i nærheten.

Så hendte alt på en gang. En skikkelse sprang ut fra skyggene. En grov hand grep henne bakfra over munnen, så ble hun røsket ut av balanse og datt med overfallsmannen over seg. Hun traff bakken så hardt at det lynte i den venstre skulderen. Før hun fikk pusten igjen, kjente hun ham famle med bukselinningen. Hun prøvde å dytte ham vekk, men fikk et knyttneveslag mot siden av ansiktet så det nesten svartnet.

– Kom igjen! hvisket han med fuktig pust like mot ansiktet hennes, så nær at alt hun kunne se var det hvite i øynene. – Jeg liker det når du slåss.

Julie vred seg i sinne. Et dyrisk raseri bygde seg opp, og hun kjente krefter våkne inne i seg. Det lynte ut i armene, det strålte nedover ryggraden, prikket i huden, og alle sanser ble skjerpet. Hun vred på skuldrene, og forvandlingen skjedde. Fingrene krummet seg og ble til sylskarpe klør. Armer og bein ble muskuløse og dekket av kullsvart pels, og munnen fikk fryktelige tenner i et brølende gap. Et eneste kort sekund tok det, så var hun en kraftfull panter, dødelig og vill, med muskler nok til å bære en antilope opp i et tre. Hun feide mannen av seg med en tung pote. Øynene hans lyste av redsel. Han løftet armene til forsvar idet hun måkte til ham med poten så han deiset bortetter og traff en gravstøtte.

Stivt ventet hun. Den lange, svarte halen pisket. Han lå så urørlig at hun ble redd hun hadde drept ham. Hun gikk sakte mot ham, men stanset da han stønnet høylytt. Så rullet han seg rundt og fikk øye på henne. Han hadde nok ikke ventet seg at jenta han overfalt, kunne være en hamskifter. Langsomt bredte en våt flekk seg foran på buksa hans.

Julie kjente værhårene rundt snuta dirre idet hun flekket tenner og tok et truende skritt nærmere, og mannens øyne videt seg ut mens han gapte uten å få ut et ord. Så snublet han seg på beina og flyktet hikstende mot bilveien og lysene fra Rema 1000.

Julie sto noen øyeblikk og så etter ham. Så sprang hun på myke poter gjennom resten av kirkegården. Ved porten på den andre siden stanset hun. En bil kom kjørende, og hun trakk seg litt tilbake så hun var helt gjemt i skyggene. Hun kunne ikke la noen se henne. Hun hadde aldri latt noen se henne før i natt, og hun kjente et snev av bekymring for hva hun skulle gjøre om overfallsmannen røpet hemmeligheten. Men hun håpet han var skremt nok til å holde kjeft. Han burde holde kjeft, for det var han som var forbryteren. Hun hadde bare forsvart seg.

Julie vred på skuldrene for å begynne forvandlingen tilbake til menneske. Pelsen ble borte, ansiktet mykt, labbene ble til hender, og føtter og halen forsvant. En litt kald og matt følelse kom over henne mens dyrets sanser og krefter ble borte. Hun var seg selv igjen, og nå krysset hun veien. Hun kikket seg nervøst over skulderen og lurte på hva hun skulle gjøre hvis mannen prøvde seg på nytt. Hun hatet byen og alle feige overfallsmenn. Alt hun ville, var å få være i fred.

Nei, det var ikke sant. Julie småsprang nedover fortauet for å komme seg hjem så fort som mulig. Hun ville mer enn å være i fred. Hun ville bruke livet sitt til å utgjøre en forskjell, men hun visste ikke hvordan.

2

Julies liv hadde spunnet ut av kontroll da hun var fjorten. Det begynte med at Reidunn, den blonde kassadama på Esso, ble gravid. Først da hun var fem måneder på vei, ble det kjent hvem som var faren til barnet, og dermed flyttet Julie, storesøsteren Frida og moren til byen.

– Han kan beholde huset! ropte moren mens hun slepte bæreposer og kofferter ut i stasjonsvogna. – Eller selge det hvis han ikke har råd, for jeg skal sørge for at han må betale. Men jeg blir ikke her en dag lenger, her hvor alle vet at han foretrekker henne fremfor meg.

– Men mamma, jeg vil ikke flytte, sa Julie. Hun satt på sengen sin og knuget om en tøyhest. – Hva med skolen og vennene mine? Og hva med Star? Dere sa jeg kunne kjøpe henne etter konfirmasjonen?

– Blås i den dumme hesten! Har du ikke fått med deg hva faren din har gjort? Hele bygda ler av meg.

Og dermed var alle Julies fremtidsplaner knust.

*

Julie møtte Henrik da hun var femten.

Han var en hamskifter og hadde kunnskap om reising til andre verdener. Fra det øyeblikket hun så ham forvandle seg til ulv – en ulv som kunne snakke og tenke, og som dermed kombinerte menneskelig intelligens med dyrets krefter og sanser – var det å bli en hamskifter det eneste Julie ville. Ønsket hennes ble oppfylt få måneder senere da hun på planeten Labria fikk evnen til å forvandle seg til en svart panter.

Det hadde fort gått opp for Henrik og Julie at å reise til andre verdener var en livsfarlig hobby. Steinsirklene de brukte som portaler, var ikke alltid pålitelige, dessuten var det mange intelligente skapninger der ute, og mange som prøvde å fange uvitende reisende. Det hadde vært tre av dem. Henrik, kusinen hans, Emma, og Julie. Nå var det bare Julie og Henrik igjen. Emma var blitt igjen der ute.

Men det Julie ikke hadde forstått før hun ble en hamskifter, var hvor mye det forandret livet. Det var umulig å leve normalt etterpå. Dyrenaturen lå alltid og lurte i bakhodet, trangen til å ta på dyreham var så sterk at Julie noen ganger våknet midt i en drøm om natten og fant seg selv i panterskikkelse. Hun torde ikke overnatte hos noen hvis hun ikke kunne sove alene og låse døra.

Det var ingen tvil om at det var fordeler med dyrehammen, og etter episoden på kirkegården var Julie overbevist om at hun ville ha blitt voldtatt eller vært død uten den, men det var vanskelig å være annerledes, og hun følte seg forferdelig ensom.

Henrik var den eneste som visste hva hun virkelig var, men forholdet til Henrik var dessverre komplisert.

*

– Du lovte meg at jeg skulle få nytt tapet på rommet mitt, sa Julie en lørdag formiddag mens hun lagde eggerøre til frokost. Det var et par uker etter hendelsen på kirkegården. Moren satt ved kjøkkenbordet med kaffekoppen. Frida var på jobb på McDonald’s.

– Herregud, så vondt jeg har i hodet, sa moren og støttet pannen i hendene.

Julie var fristet til å påpeke at det sannsynligvis hadde noe å gjøre med hvor sent hun kom hjem fra baren natten før og hvor mye hun hadde drukket, men hun trengte å ha moren i godt humør, så hun bet seg i leppa og rørte i eggene. Stekepannen var tynn og bulkete i bunnen, og det var helt umulig å hindre eggerøra i å svi seg. Julie rørte hardere.

– Du sa at vi skulle pusse opp rommet mitt til våren.

– Det var før den jævla bilen konka ut, påpekte moren. – Jeg får ikke annet enn småpenger av faren din, og NAV gir meg knapt nok til maten. Jeg har ikke råd til både å fikse rommet ditt og betale for bilen.

Julie hadde lyst til å si at hun bare kunne selge bilen, for hun hadde ikke noen jobb likevel, så hun kunne vel ta bussen som Julie og Frida, men igjen bet hun ordene i seg.

– Skal du ut med Steinar igjen i dag? spurte hun i stedet. Steinar var morens nye kjæreste, hadde vært det i snart tre uker. Før hadde det vært Martin, og før Martin, Ivar.

Moren skrapte åndsfraværende på en størknet syltetøyflekk på bordet. – Ja, og det minner meg på at vi skal på tur med danskebåten neste helg, så da må du og Frida klare dere selv.

Julie fant frem brødskiver og fordelte eggerøra på to tallerkener. Moren tok imot den ene, men sa ikke takk. – Skal bli godt å komme seg vekk herfra, sa hun bare. – Helvetes høl, denne blokka. Han ordnet seg bedre, faren din. Beholdt huset og alt, og nå sitter han der med ny dame og ny unge og lever livet.

Julie hadde satt seg ned for å spise, men nå klarte hun ikke å holde seg mer. – Men pappa jobber.

– Jobber? brast det ut av moren. – Jeg pleide også å jobbe … før, tjente mer penger enn ham da jeg var på møbelfabrikken.

Julie mistet appetitten helt. Hun grep tallerkenen og kastet frokosten i søpla. – Jeg går ut, sa hun halvkvalt.

På vei ut av kjøkkenet snublet hun i en pose med tomme ølflasker og holdt på å falle. Hun rev til seg jakka si og strente ut. Bare minutter senere var hun halvveis til bussholdeplassen.

3

Døra til kjellerstua smalt plutselig opp, og Martin, Henriks bror, kom brasende inn. Han så skuffet ut da han så at Henrik og Julie satt i hvert sitt hjørne av skinnsofaen.

– Sorry, må bare hente noe, sa han og slentret mot haugen med ledninger og spillkontroller på gulvet foran 32-tommeren.

Med et sideblikk på de to i sofaen føyde han til: – Krangla eller noe? Trodde dere ville være i full sving nå.

– Det var vel derfor du ikke banket på døra, sa Henrik og ga broren et irritert blikk.

Julie slo armene rundt knærne og angret på at hun hadde kommet.

De var ikke kjærester. De hadde kysset én gang, og det hadde vært så pinlig at de ikke hadde sett hverandre på en hel måned etterpå. Når hun hadde tatt kontakt igjen nå, var det bare fordi Henrik var den eneste som kjente hemmeligheten hennes, og hun trengte noen å snakke med, noen som forsto. Problemet var bare at Henrik ikke forsto.

Hun trommet med fingrene på sofaryggen mens Henriks bror forsvant og lukket døra etter seg. – Det er ingen vits, sa hun. – Jeg kan like godt dra hjem igjen.

Henrik trakk pusten dypt. – Selvfølgelig. Du gjør som du vil. Han stirret demonstrativt opp i taket.

Julie skar tenner. – Feilen med deg er at du ikke kan sette deg inn i hvordan andre mennesker har det.

– Jeg er ikke noen tankeleser heller, sa han. – Hva er det egentlig i veien med deg? Hvorfor kom du i det hele tatt?

– Det var i hvert fall ikke for å gjenta det som skjedde forrige gang, slo hun fast.

Han ble litt rød, noe som gjorde henne enda mer irritert, for nå mistenkte hun at han egentlig hadde trodd at hun kom fordi hun var interessert i ham.

Det var en kveld de hadde vært på kino det hendte. På vei ut etter filmen gikk andre par hand i hand eller mer eller mindre omslynget.

– Jeg misunner dem, hadde Julie sagt.

Hun hadde ikke engang vært klar over at hun tenkte høyt, før Henrik spurte: – Hvem da?

– De, sa Julie og veivet med armen i en bevegelse som inkluderte alle kjæresteparene rundt dem. Det var en hel stim av dem, nesten ikke mulig å komme seg frem. – Jeg skulle bare ønske jeg hadde en kjæreste.

– Å, sa Henrik lavt. – Ja, jeg vet hva du mener.

Julie trakk på skuldrene. – Ville vært fint å ha en som forsto meg, og som likte meg slik jeg er. Hele pakka …

De var kommet til dørene og ble klemt mot hverandre i trengselen. Det var da Henrik la armen prøvende om skuldrene hennes. Julie stivnet litt til, det kjentes unaturlig og rart, men hun var ekstra deppa den kvelden.

Selvfølgelig hadde hun vurdert Henrik som potensiell kjæreste. Det var helt umulig å treffe ham regelmessig uten å få tanker om at de kanskje kunne være noe mer enn venner. Hun fikk ikke hjertebank eller noe sånt, men folk opplevde det vel forskjellig, det å være forelsket? En var vel ikke nødt til å få hjertebank? Forresten trodde hun ikke hun var av den typen som forelsket seg. Og Henrik var bedre enn ingen. Derfor lot hun ham ha armen om henne og anstrengte seg for å gå i takt mens de krysset parkeringsplassen.

På busstoppet ble de stående i pinlig taushet en stund. Det var mørkt her, og det var i hvert fall bra. Det kjentes rart å ha Henrik så nær, og Julie visste ikke om hun skulle stå rett, lene seg mot ham eller hva. Da snudde han henne seg mot seg og så henne inn i øynene, og så lente han seg frem og fant leppene hennes med sine.

Julie tenkte at ok, nå ser vi hvordan dette går … og hun lukket øynene for å kysse tilbake. Leppene hans var veldig våte, men det var ikke egentlig ekkelt, selv om han smakte lakris. Hun prøvde å kjenne etter om det tente henne. Da kom plutselig tunga hans langt inni munnen hennes. Lakrissmaken ble påtrengende, og han jobbet så fælt med den tunga at det var som om han ville sjekke om hun hadde hull i tennene.

– M-eh, mm-mm, protesterte hun og rygget.

Henrik slapp henne og så spørrende ut.

Julie var blitt fryktelig våt rundt munnen og tørket seg automatisk med handbaken. – Ikke den tunga! datt det ut av henne.

Henrik ble tydelig fornærmet. – Det er sånn en kysser, sa han. – Har du ikke gjort det før?

– Selvfølgelig, sa hun iltert. – Men ikke med så mye tunge.

– Det er ikke nok kjemi mellom oss, sa Henrik stivt. – Jeg tenkte vi kunne prøve, siden du … sa det du sa. Men det er ikke noen gnist, akkurat.

– Jeg kan ikke fordra lakris, sa Julie og tok en tyggegummi.

Den pinlige pausen varte til bussen kom. Den fortsatte gjennom hele bussturen og mer enn en måned etterpå, helt til Julie ringte og inviterte seg selv.

Uheldigvis så det ut til at Henrik misforsto hensikten hennes med å ta kontakt igjen.

– Den eneste grunnen til at jeg kom hit i dag, er at du er en varulv, sa hun hissig.

– Kutt ut, Julie. Det er ikke morsomt engang. Jeg er en ulvhedin.

– Nei, du er en idiot. Og på en måte er du en varulv, for selv om du kan bestemme selv når du vil forvandle deg til ulv, så slipper du aldri unna dyrehammen. Du sa det selv. Du kan aldri ha et normalt forhold til noen.

– Jeg er fullstendig klar over det, sa Henrik. – Men jeg har tenkt å finne en kur. Det må finnes, vet du. De kan helbrede varulver, og vi er ikke så hardt rammet som dem.

Julie ga ham et skjevt sideblikk. – Finne hjelp her på jorda?

– Det finnes helt sikkert ikke nå, sa Henrik og stirret ut gjennom de digre glassdørene. Kjellerstua i Henriks hus var like stor som halve blokkleiligheten som Julie delte med moren og søsteren. Utenfor var en velstelt hage, men de hadde ingen hund. Hvis Julie hadde bodd i et så digert hus, hadde hun hatt minst to hunder.

Henrik klødde seg på armen. – Hvis jeg jobber hardt, leser mye og begynner å studere, kan jeg kanskje finne en kur, sa han.

– Bli med meg og reis i stedet, sa Julie. – Kom igjen. Jeg vil ikke bli kvitt dyrehammen, jeg vil bruke den. Det er så mange verdener der ute, det må finnes en hvor sånne som oss er velkomne også.

– Reise, sa Henrik. – Lage en ny steinsirkel og ikke vite hvor vi havner? Da kommer vi garantert til å havne i trøbbel … og kanskje vi ikke overlever.

– Vi har overlevd så langt.

Henrik ristet på hodet. – Bare flaks. Det betyr ikke at det går bra neste gang. Og så ender vi som Emma og kommer aldri tilbake.

– Emma valgte å ikke komme tilbake, påpekte Julie. – Og hun har det bra der hun er. Det er vi som ikke passer inn.

– Det er bare du som klager, sa Henrik. – Jeg har planene i orden.

– Men de planene er dødskjedelige! Alt du vil, er å lese deg i hjel og finne en måte å bli kvitt evnen din på.

Han ga henne et kritisk blikk. – Problemet ditt er at du har for mye sotrum i blodet. Det er derfor du går av skaftet hele tiden.

Julie snøftet. – Hva vet du om sotrum?

– Jeg vet det professor Barlow fortalte meg. At det gjør deg ubalansert, at det gir deg uønskede evner, og at du blir bedre om du drikker mye melk.

– Etter alt professoren gjorde mot deg, er det rart å høre deg sitere ham som om du skulle ha stor respekt for ham.

– Selv om han var korrupt og en sadist, var ikke alt han sa, feil, sa Henrik. – Han kunne mye om hamskiftere, og han hadde rett i en annen ting også: Jeg har vært altfor slapp på skolen.

Julie blunket. – Du? Men du har jo seksere i både norsk og engelsk?

– Norsk og engelsk, nærmest spyttet Henrik ut. – Men hva med fireren min i matte? Hva med alle de andre fagene? Nei, nå har jeg endelig skjønt det, Julie. Det er for sent å rette opp alle karakterene mine i år. Men til neste år – da skal jeg ha seksere i alt.

– Å herregud, slapp det ut av henne. – Du er hjernevaska av systemet. Du kommer til å bli en kapitalistisk robot som bare jobber og tjener penger og gjør alt «storebror» sier.

– Det var systemet som reddet oss på Labria, sa Henrik. – Det er viktig å følge lover og regler, og du så selv at systemet tok seg av professor Barlow og reddet oss og alle varulvene.

Julie hikstet til og glodde iltert på ham. – Er du helt tulling? Det var ikke systemet. Det var Den Røde Pote og jeg som reddet deg og varulvene, og hadde det ikke vært for at vi brøt alle lover og regler som fantes, hadde du vært død nå! Det går ikke an å følge regler. Da blir du aldri fri.

– Hvis alle hadde fulgt reglene, ville det ikke vært noe problem, sa Henrik. – Da ville ingen trenge å bli reddet.

– Hah, det skjer aldri. Det vil alltid være folk som Barlow, og sånne som oss må bare velge hvilken side vi vil være på. Vi vil alltid være annerledes, og lover og regler er ikke for oss.

– Nei, sa Henrik fast. – Du tar feil, Julie! Vi må tilpasse oss samfunnet.

– Det er du som tar feil! sa Julie.

– Å, kom igjen. Tror ikke du også det er sotrumet som gjør deg så forstyrret? Du så selv målingene, blodverdiene dine var skyhøye.

– Jeg tror ikke på sotrum, sa Julie og slengte på hodet. – Det var bare et fancy ord de brukte for å sette en merkelapp på meg.

Henrik knep munnen igjen og så ut som han strevde for å beherske seg.

– Og jeg var «annerledes» lenge før vi begynte å reise, sa hun. – Bare at det har blitt verre med tiden.

– Ro deg ned. Det er ikke så ille. Vi klarer oss så lenge vi ikke bruker dyrehammen, sa Henrik.

– Det kan du si, mumlet Julie og fingret med frynsene på et ullteppe som hang over sofaryggen. Det var ikke du som ble overfalt av en voldtektsjævel på kirkegården, tenkte hun. – Hva er vitsen med å ha en dyreham hvis vi aldri skal bruke den?

– Ingen! sa Henrik. – Og det er derfor vi bør finne en måte å bli kvitt den på.

– Nei, Henrik. Det er motsatt! Dyrehammen kan være nyttig, det vet jeg. Jeg skal finne en måte å leve på som gjør at jeg kan bruke dyrehammen uten å måtte gjemme meg.

– Nei, sa Henrik. – En kan ikke herje rundt som et villdyr, og jeg tar tilbake kontrollen over livet mitt. Ikke mer ulveham for meg. Og hvis du vil ha et godt råd, så holder du deg unna dyrehammen, du også. Den fører bare elendighet med seg.

– Du tar feil, sa Julie. – Og jeg skal bevise det!

Henrik ble mørk i øynene. – Ikke gjør det, Julie. Bruk fornuften for en gangs skyld.

– Fornuft! Du snakker som en olding, sa hun og sto opp fra sofaen. Hun var lei av å diskutere noe som de aldri kom til å bli enige om, og begynte å gå mot døra.

Henrik reiste seg og grep henne i armen. – Du kan ikke reise igjen, Julie. Det går aldri bra.

– Det er det ikke du som bestemmer, sa hun og vred seg løs.

– Ikke gjør det! ropte han da hun røsket opp døra og begynte å løpe opp trappene fra kjelleren. – Hvis du reiser igjen, Julie, må du få noen andre til å redde deg, for jeg blir ikke med!

– Jeg trenger ikke å reddes, ropte hun tilbake. Dessuten har jeg reddet deg flere ganger enn du har reddet meg. Hun var øverst i trappen nå, men brydde seg ikke om noen i Henriks familie hørte henne.

– Du hadde flaks! ropte han. – Du er idiot hvis du prøver igjen!

Julie ignorerte ham og sprang gjennom gangen og ut døra. Hun stormet ned trappen og ut på sykkelstien. Hun løp fortere og fortere, forbi hus og gjerder og unger på trehjulssykler, til hun nådde busstoppet. – Jeg hater unger og biler og folk, mumlet hun mellom tennene. – Jeg hater hele denne idiotiske planeten.

4

Sola skinte blek over hustakene. Lufta var skarp, og det var dugg på gresset i skyggen. Klokka var bare seks om morgenen, og Julie gikk langs sykkelstien og lette etter steiner i veikanten. Hun plukket passe store, runde steiner til hun hadde funnet femten stykker. Hun trengte ikke fullt så mange, men det var sikkert greit å ha noen i reserve. Med lommene fulle gikk hun ned mot den skitne, sumpete skogsstripa mellom motorveien og boligblokkene.

En liten stund etter satt hun på en morken stubbe med en knyttnevestor stein i den ene handa og en svart sprittusj i den andre. Det første symbolet hun tegnet, var en katt. Det var en klønete tegning og liknet ikke mye. Julie stirret lenge på den.

Det var Henrik som hadde lært henne om steinsirkler. Hvordan man kan lage en portal til en annen verden ved hjelp av steiner med symboler på. Symbolene var viktige, det var de som var koden til hver enkelt verden, så det gjaldt å velge de riktige tegnene. Saken var den at Julie bare visste at hun ville reise til et annet sted. Til en ny verden hvor hun aldri hadde vært før. Hun hadde ingen anelse om hva slags symboler som ville fungere, og ingen anelse om hva slags verden det skulle være.

De fleste symbolene hun hadde sett Henrik og Emma bruke, var naturlige ting som beskrev verdenen, eller symboler på ting som styrte den. Nølende tegnet hun derfor et tårn, for det var et vanlig tegn og betydde sikkert at det var menneskeliknende skapninger der.

På den tredje steinen tegnet hun raskt et tre, og på den fjerde en blomst. Så slo hun seg helt løs, for hvis hun kunne tegne hva hun ville, var det jo bare å la fantasien bestemme. Fort tegnet hun en flaggermus på en ny stein og flammer på den neste, og så begynte hun på en sirkel som kunne være en sol eller en måne, men tusjen glapp og det ble en krøll. Hun fikk en underlig følelse da hun stirret på krøllen, det var som om den betydde noe, men ikke var helt ferdig ennå. Nølende lot hun tusjen forme en buet strek tvers over krøllen og så en prikk over.

Det føltes så sterkt og magisk at det kriblet i nakken. Hun måtte være på rett spor! Ivrig tegnet hun ulike ting på resten av steinene og la dem i en sirkel. Inne i sirkelen la hun to steiner, og mellom dem ville portalen åpne seg … dersom hun hadde gjort alt riktig.

Men da sirkelen var ferdig, var den helt død. Julie kunne kjenne det alt før hun forsøkte å vekke den. Det var tydeligvis ikke alle koder som åpnet en port. Hun satte seg ned på stubben igjen, fryktelig skuffet. Hun stirret lenge på alle steinene i sirkelen, så flyttet hun noen av dem litt rundt. Men den underlige følelsen av å kommunisere med noe kom ikke tilbake. Sirkelen var død. Motvillig kastet hun bort en av steinene og grep en ny som hun tegnet en spiral på. Hun visste ikke hvorfor hun tegnet en spiral, men det føltes riktig, og da hun la den ned, kjentes det som den passet inn. Det så riktig ut, selv om hun ikke kunne forklare hvorfor.

Enda en stund måtte hun flytte steinene rundt. Det var som å legge et puslespill, og hun arrangerte steinene på nye måter mens den rare følelsen prikket i nakken og hvisket om det hun gjorde var riktig eller galt, som om hun kommuniserte med verdensrommet. Og da hun omsider hadde fått alle steinene på rett plass, visste hun instinktivt at portalen ville virke.

Nervøs og spent beveget hun seg motsols rundt sirkelen mens hun mumlet ordene som skulle åpne den. Snart skimret det svakt i steinene, og Julie prøvde å føle hva slags strømninger som møtte henne. Da ingenting hendte og hun ikke greide å holde pusten lenger, gikk hun helt inntil sirkelen og sto foran de to steinene som markerte portalen. Hun stakk en arm frem mens hun prøvde å ikke tenke på hva hun skulle gjøre hvis noen plutselig grep handa hennes fra den andre siden og trakk henne igjennom.

Hun rygget tilbake, stirret på portalen og undret på om hun var i ferd med å gjøre sitt livs største tabbe. Nei, nei, det var ingen tabbe, det var hun sikker på. Men dette var for stort til ikke å dele med noen. Sakte fisket hun mobilen ut av lomma, tok et bilde og sendte det til Henrik.

Han ringte tilbake i neste sekund, noe som overrasket henne, for det var søndag og Henrik likte å sove lenge, og klokka var ikke engang sju om morgenen. Hun smilte og løftet mobilen til øret. – Tidlig oppe i dag? begynte hun.

– Ikke gjør det, ropte han så høyt at det gjorde vondt i trommehinna.

– Ro deg ned, ropte hun tilbake.

– Hør, Julie, jeg vet at du har personlige problemer, men kan du ikke bare gå til en psykolog eller noe sånt?

– Jeg har aldeles ikke personlige problemer.

– Hva kaller du det, da? Hør, hvor er du? Jeg kommer nå, og så kan vi snakke om det. Ikke gjør noe dumt!

– Du kan komme og bli med. Det hadde vært veldig kult.

– Hah, kom det hardt, og hun forsto fra de andre lydene at han kledde på seg eller noe sånt, for det raslet og dunket og smalt i skuffer og skapdører. – Hvor er du? gjentok han.

– Mellom sykkelstien og motorveien. Der hvor vi så elgen den gangen.

– Vet hvor det er. Ikke gjør noe dumt før jeg kommer!

Han la på, og Julie satte seg ned og kikket på portalen sin. På en måte var hun glad for at Henrik kom, men hun var ikke helt sikker på om hun ville klare å overtale ham til å bli med. Henrik var fryktelig sta. Det ble vel bare en ny krangel, som vanlig.

Kanskje hun skulle prøve portalen før han kom, bare for å se hvor den førte hen? En portal som var riktig lagd, åpnet en tidstunnel mellom verdenene. Hvis hun var forsiktig, kunne hun dra dit og snoke en stund, for så å komme tilbake gjennom den samme tidstunnelen, og for folk på jorda ville det være som om hun aldri hadde vært borte. Og siden Henrik ville være mye lettere å overtale hvis hun kunne garantere at de kom til en levelig verden og ikke til en vulkansk ildmørje, eller et krigsområde, var det i grunnen det eneste fornuftige å prøve.

En annen ting som var fornuftig, var å gå gjennom portalen i panterskikkelse. Hun var for sårbar som menneske, hun trengte styrken og de skarpe sansene til panteren. Julie stålsatte seg for forvandlingen. Det var alltid et lite sjokk når kroppen forandret seg og alle sanseinntrykk ble tusen ganger sterkere. Hun trakk pusten og vred på skuldrene mens forvandlingen skjedde. Så var hun i dyreskikkelse. På fire poter sto hun og været mot portalen. Følehårene på hver side av snuta vibrerte i lufta. Haletippen rykket nervøst. Julie flyttet en tung pote forover, og så sprang hun inn portalen i et eneste kraftfullt byks.

5

Lufta langs den forblåste vestkysten av Osirhalvøya skalv svakt. For menneskene ute på åkrene føltes det bare som et vindpust. Siden det stadig blåste fra havet, og det var umulig å kjenne forskjell mellom vinddragene derfra og den magiske vibrasjonen i lufta, lot de seg ikke merke med noe, men fortsatte å skjære kornet, som sto gyllent og tett og ventet på sigden.

Bak murene i landsbyen Markvik kunne ikke skjelvingen kjennes som et vindpust engang. Der sto lufta stille og stinket av grise- og hønsemøkk, av skitt og råtne rester i rennesteinen og matlukt fra husene og torvet.

I Markvik borg traff vibrasjonen de bulkete vindusglassene i riddersalen, den fikk stråtaket på dueslaget og stallen til å rasle aldri så lite før alt var som før. En hund som lå i skyggen under stalltaket, løftet hodet og snuste ut i lufta før den la seg til ro igjen.

Men øverst i tårnet, hvor det var et glassløst vindu med krystaller hengende fra tynne snorer, lød en sprø klang. På benken innenfor spratt vakten opp og glodde på krystallene. De skimret i alle regnbuens farger der sola traff dem, men de hang ikke slik for å være dekorative. Krystallene var gitt til ridder Gustav som et varslingssystem. De rørte seg aldri når vinden blåste, uansett hvor fælt det stormet fra havet. Men de tinglet som skjørt glass når noe kom gjennom atmosfæren fra verdensrommet.

Vakten var en pinglete gutt i trettenårsalderen. Han hadde bare vært vakt i to uker og hadde tilbrakt de to ukene med å være redd for at han ikke skulle høre krystallene, hvis de virkelig lød så tynt og sprøtt som folk sa. Men nå var han ikke i tvil. Han glodde på krystallene og hørte den bløte, illevarslende lyden. Så sprang han bort til det andre vinduet og røsket hardt i repet som hang derfra. En diger bronseklokke satte seg i bevegelse og begynte å kime så alle i landsbyen og borgen kunne høre det.

*

Nede i riddersalen våknet ridder Gustav av Markvik fra middagsluren og sto opp så brått at skinnfellen han hadde under seg, skled ned på gulvet. – Alarmen går! utbrøt han.

Hustruen hans, Bruna, så opp fra broderiet sitt. – Og hvorfor overrasker det deg? sa hun skarpt og stakk nåla hardt gjennom stoffet. – Så lenge vi sitter og råtner på denne gudsforlatte utposten, kan du knapt vente annet. Vi skulle tatt imot min brors tilbud og flyttet tilbake til sivilisasjonen, men hørte du på meg? Nei … du tar vel ikke til vettet før demonene tar en eller begge sønnene dine!

*

Ute i eplehagen hadde ridderens eldste sønn, Harvart, fått kjøkkenpiken for seg selv bak syrinbuskene. Han løftet hodet og lyttet. – En ny demon, slo han fast. Han trakk kjøkkenpiken nærmere og så henne dypt inn i øynene. – Da må jeg ut og slåss igjen.

Kjøkkenpiken vred seg løs og fikk det travelt med å rette på klærne. – Jeg må tilbake.

Harvart holdt henne igjen. – Gi meg et kyss! Husk at jeg må ut og våge livet.

*

På treningsfeltet utenfor murene red sytten år gamle Figaro i galopp mot quintainen, med lansen siktet inn mot den brede enden av planken øverst på stolpen; han skulle treffe den så hardt at den kom til å snurre rundt ti ganger, minst. Men i det samme hørte han alarmsignalet fra vakttårnet. Han kastet straks lansen og styrte hesten opp bakken mot vindebroen og borgporten så gresstuster og småstein fløy.

*

I riddersalen kom vaktene løpende inn. – Det er alarmen, herr ridder, ropte Gregor, en lut mann i førtiårene.

– Jeg kan høre det, sa ridder Gustav. Han var en tungmaget mann som ikke red lenger fordi hofta hans verket for mye.

– Det har kommet en ny demon! sa den andre vakten. Han var yngre og høyere, men med så skjeve tenner at det var vanskelig å legge merke til noe annet ved utseendet hans.

I det samme kom begge ridderens sønner stormende inn. Figaro sprang over gulvet i rideklærne sine så sporene klirret. Harvart, som var fire år eldre, var iført en fotsid, elegant fløyelskjortel.

– Jeg er klar til å ri til Fornes, ropte Harvart.

– Det er du ikke, protesterte Figaro. – Jeg er klar. Brunen er allerede salt opp. Jeg kan være ute av borgporten på et øyeblikk.

– Vel, min hest kan også være klar om et øyeblikk, sa Harvart. – Og jeg rir raskere enn deg.

Ridder Gustav ga Harvart et kritisk blikk. – Hvorfor er du kledd som om du venter prinsebesøk? De klærne egner seg ikke til hest.

– Nei, men jeg strevde med poesi, far. Jeg komponerer en ny sonette, og jeg måtte kle meg så inspirasjonen kunne komme.

Ridderen himlet med øynene og ristet på hodet. – Figaro. Du rir til Fornes i dag. Harvart, du må ut på åkrene og varsle folket. Få av deg de jåleklærne og kom deg til hest. Du må ri til stranda og varsle alle der, fra fiskehavna i nord til losen i sør. Du må varsle kullbrennerne i skogen, gjeterne på engene og mølleren ved elva.

*

Kort etter lød tunge hover i galopp ned fra borgen. Folket på Markvik visste aldri hvor lang tid de hadde på seg før demonen kom i land. De visste den kom fra et sted ute i havgapet. Det skulle være en øy der, ble det sagt, og det var alvene som hadde sørget for at demonene som hjemsøkte landet, ble ledet dit og ikke kunne materialisere seg hvor som helst midt blant folk og fe. De gjorde mindre skade når de måtte lande langt ute på havet, og mange klarte aldri å nå fastlandet. Men de som kom, var brutale. Folk ble revet i hjel på åpen landevei, husdyr skremt til døde.

Da Harvart red ut av borgen for å varsle folk langs kysten, var Figaro på vei nordøstover. Han hadde varslet folkene i landsbyene Slettmyr og Rønsvoll, og nå klinget alarmklokkene fra ulike tårn bak ham mens Brunen galopperte videre på sine skjeggete hover. Veien var tørr og lett å ri der den snodde seg gjennom beitemarker og mellom skogholt. Han møtte lite folk, men de han møtte, fikk vite om faren som var på vei, og alle som én fortet seg hjem for å bolte døra og sette lemmer for vinduene.

I Småvik måtte han bytte hest; Brunen var utslitt. Det bar videre nordover forbi nye landsbyer og beitemarker, og overalt hvor han red, fulgte lyden av alarmklokker etter. Til slutt kom han til Fornes, hvor det sto et eldgammelt, grått steintårn. Han stanset den svette hesten og sprang av salen og opp trappene. Klokka som hang her, var større og tyngre enn de andre, og da han fikk lyd i den, ringte den så han trodde trommehinnene skulle briste.

Tre ganger slo klokkehammeren, men ekkoet gjallet lenge etterpå. Figaro gikk bort til vinduet mot nord og kikket ut. Langt der borte lå den vestre delen av Helhafskogen. Det var den største av skogene i landsdelen, og den lå som et mørkt belte og skilte Markviktraktene fra Kulandro og Isternes og de andre store byene lenger nord. Mot vest var det bare et par mil til havet, mot øst strakte skogen seg med trekledde åser og daler. Dyfrindal, hvor alvene holdt til, var et eller annet sted der inne.

Halve dagen hadde gått siden han red ut fra Markvik borg. Harvart måtte ha varslet alle og vendt tilbake til borgen nå. Figaro kunne se folk for seg der de kom hastende med småbarn og grisunger på handkjerrene sine, med flokker av rautende kuer og brekende sauer. Alle måtte innenfor murene så fort som mulig, selv om det ikke var sikkert at demonen nådde stranda. På en måte var det nesten verre for folk hvis den ikke kom, for de kunne ikke vite sikkert at den hadde druknet ute i bølgene; kanskje lå den på lur et sted og ventet på ofrene sine. Da måtte alvene gå gjennom skogholt etter skogholt for å prøve å finne den og drive den ut, og de modigste mennene ville følge med, væpnet med økser og spyd, sverd og bue. Alvene selv bar kun langbue, men de kunne drepe en demon med en eneste velrettet pil. Figaro hadde selv vært vitne til det ved minst et halvt dusin anledninger.

Rastløs sto han i tårnet og speidet mot skogen. Det kriblet i ham etter å ri videre og møte alvene, men det var ikke mulig å vite nøyaktig hvor de kom fra.